Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sophia Kimmig

O liškách a lidech
Po stopách našich mazaných sousedů

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
jako svou 8688. publikaci

Z německého originálu Von Füchsen und Menschen přeložila Lucie Rybová
Odpovědná redaktorka Hana Fruhwirtová
Jazykové korektury Simona Vlčková
Sazba a grafická úprava Jaroslav Kolman

Ilustrace Sophia Kimmig
Fotografie Sophia Kimmig a Adobe Stock

Počet stran 248

První vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2022
© 2021 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

ISBN 978–80–271–6690–9 (ePub)
ISBN 978–80–271–6689–3 (pdf)
ISBN 978–80–271–3583–7 (print)

„Kráčím ve stopách lišky, která tam běžela jen několik hodin přede mnou […], a jsem v takovém dychtivém očekávání, jako bych byl na stopě ducha těchto lesů.“

Henry David Thoreau,
29. ledna 1841, ve svém deníku

FOX FUN FACT

Kočkopes

„Liška je kočkou mezi psy,“ řekl jednou David Macdonald, britský vědec, který se zabývá výzkumem lišek. A je to výstižný popis. Liška nepřipomíná kočku jen tvarem zornic a ladnými pohyby, ale dokáže s lehkostí balancovat na úzkém plotu a je jedinou psovitou šelmou, která umí šplhat (liška šedá je v tom obzvláště dobrá) a také částečně zatahovat drápy. Kromě toho se specializuje na lov myší stejně jako naše kočky domácí.

Na druhou stranu lišky samy sebe zřejmě za kočky nepovažují: Na rozdíl od malých psů, které považují za svou konkurenci a vyhánějí je, přítomnost domácích koček je neruší.

Co mě přivedlo k liškám

Nosím liščí brýle. Brýle, které mi umožňují vidět skrytý svět, kterého bych si bez nich nevšimla. Když se pohybuji po městě, vidím je. Všude. To, co dříve bylo jen křovím u železničního náspu, je nyní potenciálním domovem lišek. Tu písečnou plochu před námi vnímám jako ideální místo pro liščí doupě. Zajímalo by mě, jestli tu opravdu jsou. Opuštěná obnošená bota, ležící vedle chodníku, je možná ztracená hračka liščího mláděte, které si na ní cvičilo své mléčné zuby a o svou kořist se přetahovalo se svými sourozenci. Nebo toto staveniště, které bylo ještě minulý měsíc pustinou, tam určitě ještě před pár týdny žila celá liščí rodinka. Kam se asi přestěhovala?

Projíždím Berlínem městským vlakem a v křovinách podél trati hledám známky toho, že tu byly. Lišky, ta krásná, mystická stvoření, v jejichž stopách jdu už téměř šest let a kolem kterých se točí velká část mého života.

Když jsem přišla do Berlína, viděla jsem samozřejmě jednu nebo dvě lišky. Vyrostla jsem v malém městečku v pohoří Odenwald, obklopena překrásnými starými bukovými lesy. Lesy, louky a potoky pro mě byly skvělým hřištěm a já byla skutečným „venkovním dítětem“. Nejvíce spokojená a zabraná do něčeho jsem byla, když jste mě posadili na louku s květinami a motýly.

Vlastně je tomu tak dodnes. Změnila se jen perspektiva. Díky studiu biologie jsem mohla rozklíčovat některé z nesčetných vzrušujících otázek o zázracích života, které se mi zdály jako dítěti nerozluštitelnou záhadou. Proč rostou tyto květiny zrovna na této louce? Proč kvetou některé žlutě a jiné červeně nebo modře a proč je louka zelená? Jak funguje fotosyntéza, která rostlinám umožňuje neuvěřitelnou věc, a sice vyrábět si výživu ze vzduchu a světla? Jak vlastně vidí květinu včela? Kolik pro naše oči neviditelných druhů žije v půdě, pod trsy trávy? Proč pták zpívá v živém plotě a proč je samec oblečen do pestrobarevných šatů, zatímco samice je v prostém opeření?

Stačí blíže prozkoumat malý kousek louky, na kterém si člověk možná užívá piknik nebo listuje v knize a netuší nic o té komplexnosti svého okolí, z něhož se vyklube úplně nový svět. Ekosystém – ta obrovská síť, v níž je všechno a všichni vzájemně propojeno. Čím blíže se podíváte, tím více toho objevíte. Za každou odpovědí se zrodí tři nové otázky. Biologie je znalost života nebo také všeho toho, co žije. Chce porozumět všemu živému kolem nás a v nás, takže je přirozeně odsouzena k nezdaru. Život je až příliš složitý na to, abychom ho mohli pochopit ve všech jeho jednotlivostech. Ale pokoušet se o to je zatraceně zábavné!

Když dnes sedím na louce, vidím svět jinýma očima. Pozoruji své okolí s úctou a úžasem, protože v něm tuším ten mikrokosmos, který mě obklopuje. Vidím malinký záblesk složitého světa za věcmi a raduji se. Mám radost, když vidím řešení některých svých dětských záhad, poznám tu či onu rostlinu nebo dokážu přiřadit cvrlikání vycházející z živého plotu sýkorce modřince či koňadře.

Nadšení pro rostliny, a zejména pro zvířata si v sobě nosím, co si pamatuji. Od malička jsem se snažila zachytit své dojmy na obrázcích. Při prohlížení starých dětských kreseb po stěhování jsem narazila na jeden, na kterém byla liška. Nebo spíš to měla být liška, protože tahle červená, neforemná kaňka na zeleném pozadí se dala nazvat liškou jen s velkou dávkou fantazie a dobré vůle. Ale: Vůle tu byla. Dodnes kreslím zvířata, rostliny a krajinky a liška se mi vplížila i do těchto uměleckých aktivit. Když jí nejsem v patách, pak se jí věnuji alespoň s tužkou a papírem.

Můžete si myslet, že mě liška provází celý život. Ale navzdory venkovskému okolí byla v mém dětství vzácným hostem. Občas bylo odněkud ze tmy slyšet chraplavé štěkání nebo jsme zahlédli stín v pološeru. S velkou dávkou štěstí jsem tohoto plachého dravce zahlédla, jak běží na poli po posekaném strništi. To když jsem na zadním sedadle s nosem přitisknutým k oknu projížděla po venkovských cestách a vesnicích. Liška je v lesích, na loukách a polích obvykle neviditelný a nenápadný soused.

Mé první blízké a intenzivní setkání s liškou proběhlo až ve velkoměstě. Najednou tam byla, uprostřed chodníku a dívala se na mě – a já na ni. Celou věčnost se nic nedělo a pak odešla. Byla asi trochu podrážděná a po chvíli už lhostejná. Koneckonců, byla jsem jen jedním z více než tří milionů lidí, které zde potkáte, když se takhle procházíte po chodníku. Zato já jsem byla fascinována! Úsměv na mé tváři a radost z tohoto zážitku se mnou zůstaly celý den.

Po tomto setkání následovalo mnoho dalších a teď si bez lišek nedokážu svůj život představit. Jakmile se něco v naší mysli pevně uchytí, je téměř nemožné vrátit se ke svému původnímu pohledu. Proto si už nemůžu ty liščí brýle sundat. Ale ani za nic nechci, takže teď vidím lišky všude. Moje osobní mapa Berlína je rozdělená na území lišek a doplněná o liščí anekdoty a vzpomínky na lišky, které jsem při své práci pozorovala, nebo dokonce chytila a držela v rukou, než se opět, vybavené GPS lokátorem, vydaly svou cestou. Sever patří Nikitě, západ Fridě a část berlínské Ringbahnstrasse, možná nejpodivnější liščí území v Berlíně, patří lišce Hazel.

Když jsem začala v rámci své doktorské práce na berlínském Leibnizově institutu pro výzkum zvířat v zoo a volně žijících zvířat studovat lišky, nikdy by mě nenapadlo, kam všude mě tito tvorové zavedou. Získala jsem znalosti o zásobování městského obyvatelstva vodou, stála jsem před obrovskými horami odpadků a vzdávala úctu těm, kteří po nás každý den uklízejí, dozvěděla jsem se, jak souvisí rekonstrukce maleb hřbitovních krypt se solí, kontrolovala jsem včelí úly. Také jsem objížděla okolí s japonskými umělci a během trasování lišek s pomocí telemetrických antének vedla rozhovory s policisty, kteří nás zastavili. Ovšem ne o dopravních předpisech, nýbrž o jménech „jejich“ veverek. Před zahájením tohoto výzkumného projektu by mě ani ve snu nenapadlo, že lišky nejen že rozšíří mé znalosti, ale že mi otevřou i nové obzory.

O tom všem a o mnohém dalším vyprávím v této knize. Nejedná se čistě o literaturu faktu plnou tvrdých informací (i když i ony samozřejmě budou hrát určitou roli), protože takové skvělé knihy už existují. Mnohé z nich mám na poličce a ráda si je opakovaně prohlížím. Vzácní kolegové v nich láskyplně shromáždili faktické poznatky, čísla a údaje o liškách. Tato kniha je však mým zcela osobním popisem mé cesty. Je to zpráva o malých dobrodružstvích, která se nestala na exotických místech a v nichž se neodehrávají žádná velká dramata ani zvraty. V této knize je liška. Zážitky a postřehy, které mi dopřála, a také mé hluboké okouzlení tímto tvorem.

FOX FUN FACT

Něžný dravec

Velikost a hmotnost lišek se často výrazně nadhodnocuje. Díky svým dlouhým nohám a husté srsti působí mohutněji, než jaké jsou – zvláště když na sobě mají hustou zimní srst. Většina lidí si myslí, že lišky váží kolem patnácti kilogramů. Ve skutečnosti váží liška, která v kohoutku měří 35 až 50 cm, v průměru jen pět až sedm kilogramů. S kočkou domácí (beztak velmi obranyschopnou) by se liška jen tak do křížku nepustila.

FOX FUN FACT

Rodina lišek

Stejně jako my lidé jsou i lišky jedněmi z mála savců, jejichž rodiče vychovávají potomky společně. Již v době, kdy je samice březí, se samec stará o svou malou rodinu tím, že samici nosí potravu. Také po narození mláďat jim obstarává potravu, zatímco matka je kojí. Později se liščí matka i otec starají o mláďata společně, hrají si s nimi a berou je s sebou na výlety, aby je naučili, jak se sám o sebe postarat. Pokud otec chybí, má to fena s mláďaty těžké.

Sdovolením, pane lišáku

Liška obecná je skrytým králem zvířat. Ikdyž tento titul oficiálně nosí od dob Disneyho Lvího krále lev africký, nebo – pokud chceme zůstat sBambi vnašich zeměpisných šířkách – jelen, dostal se malý, rezavý dravec na vrchol celosvětového žebříčku rozšíření všech suchozemských predátorů. Přišel sem, přinejmenším do Evropy, tiše ačasto zcela nepozorovaně – triumfální pochod, dalo by se říct. Aaniž by někomu zkřížil cestu.

Vulpes vulpes, jak zní vědecký název lišky obecné, patří mezi středně velké dravé savce aobývá neuvěřitelně rozmanitá stanoviště. Je doma na severoamerickém kontinentě iv Eurasii, vhorkých pouštích severní Afriky iseverně od polárního kruhu (tam je konkurencí své příbuzné, lišce polární). Vposledních padesáti letech také proniká do našich měst, kde nyní žije mezi zahradními přístřešky, železničními náspy ahřbitovy, azdá se, že se jí tam docela dobře daří.

Velkou výjimku zjejího „nepozorovaného“ šíření tvoří australský kontinent aTasmánie. VAustrálii je naše liška obecná invazním druhem, tedy zavlečeným nově příchozím, jehož přítomnost poškozuje stávající ekosystém. Predátor, jako je liška, má na tamní živočišný svět zničující vliv. Je tak pochopitelné, že se tam lišce nedaří tak dobře jako obvykle unás.

Zcela se jí zbavit je však už takřka nemožné, protože stejně jako mýval unás, když se liška jako druh už někde etabluje, není příliš věcí, které by ji mohly ohrozit.

Ale proč přesně je tento malý dravec tak úspěšný?

Lišky jsou flexibilní. Tato flexibilita zahrnuje různé aspekty jejich života, mimo jiné iširoké spektrum potravin. Lišky se jako generalisté živí jak rostlinnou, tak iživočišnou potravou.

Specializují se na lov myší, ale na jejich jídelníčku se objevuje také ovoce, hmyz, žížaly nebo mršiny. Jsou to lovci isběrači – stejně jako my. „Sbírají“ však věci, nad kterými my znechuceně ohrnujeme nos, jako jsou například mršiny zvířat přejetých na silnicích. Lišky však jen pasivně nesbírají, co najdou, ale také si potravu aktivně vyhledávají avyhrabávají. Často si opatrně svými zuby vyhrabávají ze země žížaly. Pod ovocnými stromy si nacházejí spadané ovoce jako jablka nebo švestky, ale ty si také dokáží sklízet, nebo si trhají ostružiny adalší plody zkeřů. Obrázek mladé lišky, která si stakřka zavřenýma očima požitkářsky otrhává plody zmalinového keře, patří kmnoha krásným scénám vmém pomyslném albu vzpomínek na lišku. Už také vím, že lišky rády pojídají třešně. VBerlíně vdobě letních měsíců občas snadšenci do lišek pátrám po jejich stopách, jako jsou otisky tlapek, úzké vyšlapané cestičky zvířat nebo trus. Avždy mě pobaví, když vidím jejich překvapené tváře, pokud najdeme hromady třešňových pecek, které po sobě lišky zanechávají, jakmile se vzahrádkářské kolonii nasytí spadaného ovoce.

Nicméně když říkám, že jsou lišky generalisté, nemyslím tím, že nemají své individuální preference. Liška jako druh může mít rozsáhlý jídelníček, na druhé straně liška jménem Kalle vBerlíně-Tempelhofu, která se vnoci potulovala na parkovišti známého švédského obchodu snábytkem, „lovila“ výhradně zbytky párků vrohlíku.

Antropogenní potrava, tedy potrava, kterou poskytuje (ať už dobrovolně, či nedobrovolně) člověk, hraje ve výživě lišek důležitou roli. Může se jednat ovypěstované plodiny, kuchyňský odpad či produkty zhospodářských zvířat. Zejména ve městě nacházejí lišky něco ksnědku na každém rohu: otevřený koš na odpadky, ve kterém skončil poslední nesnědený kus chleba, pozůstatky zgrilování na trávníku vparku za rohem, zbytky kebabu, který na ulici nedbale zahodili lidé spěchající na městský vlak, otevřené komposty na zahradách nebo miska skrmivem připravená na terase pro kočku – nabídka lidmi vytvořené potravy je rozsáhlá.

Ikdyž městské lišky této nabídky rády využívají, nezanevřely na svůj hlavní zdroj potravy: Lišky jsou lovci myší. Požírají všechny druhy myší ahrabošů aobvykle loví to, čeho je nejvíc. Vzávislosti na tom, kde žijí, chytají více hrabošů ahryzců (vzemědělské krajině), domácí myši apotkany (vobytných oblastech) nebo myšice lesní atemné (vlese).

Vprůběhu času se liška optimálně přizpůsobila lovu myší. Její štíhlé tělo sdlouhými nohami ajejí mrštné aladné pohyby velmi silně připomínají naše kočky, jejichž předek – divoká kočka – se také na lov myší specializoval.

Skutečnost, že lišky jsou jedinými zástupci čeledi psovitých, kteří umí šplhat apohybovat se stejně filigránsky as lehkostí jako naše domácí kočky, je důsledkem právě jejich specializace na chytání myší. Ačkoli domácí kočky ališky patří do různých biologických skupin aevoluce je oddělila řadou druhů, které nedokáží šplhat, vykazují tyto dva druhy podobné znaky. Tyto schopnosti jim nedala jejich genetika, ale podobný způsob života.

Tento fenomén takzvané konvergentní evoluce dobře ilustruje žralok adelfín, které od sebe dělí jejich dlouhá evoluční cesta. Žraloci jsou jednou znejstarších skupin živočichů, kteří žijí na této planetě. Podle kosterních nálezů pluli první žraloci vodami oceánů už před více než 380 miliony let, vdobách, kdy ryby opustily moře adobyly souš. Dokonce imoderní žraloci zřejmě existovali už před 300 miliony let, tedy ještě před vznikem prvních savců. Atím pádem idlouho předtím, než se někteří ze savců zase vrátili do moří astali se znich předkové delfínů. Přesto mají žraloci idelfíni stejně tvarované tělo shřbetní ploutví advěma prsními ploutvemi. Je to adaptace na život ve vodě, nikoliv dědičná vlastnost. Proto se vyvinula několikrát av různých vývojových obdobích.

Podobné je to ulišky akočky, které mají společné znaky, aniž by byly blízce příbuzné. Liška vděčí za svou „lehkou konstrukci“ aza své dovednosti svému životnímu stylu, coby středně velkého lovce myší. Také, ikdyž vidíme lišky nejčastěji na zemi, dokáží bez problémů balancovat na zdech azahradních plotech. Mohou se lehce pohybovat po nejužších hřebenech aumí lézt ipo žebřících. Není divu, že se ve městech občas objeví na balustrádách, balkonech nebo lešení budov.

Jen si představte, jak si sedíte ve své kanceláři ve třetím patře anajednou na lešení za oknem stojí liška – to vůbec není tak nepravděpodobné, jak by se mohlo vám zdát.

Knihovnické lišky uStátní knihovny vBerlíně vulici Unter den Linden byly často viděny na okenních parapetech prvního patra budovy.

Rekord však drží lišák Romeo, který se během rekonstrukce londýnského hotelu Shangri-La objevil až v72. patře budovy. Zůstal tam čtrnáct dní aživil se zbytky jídla po stavebních dělnících, dokud ho nechytili anepřemístili. Lišky obvykle takové výšky nepřitahují, ale se samozřejmostí se pohybují po střechách garáží, altánů akontejnerů. Nechodí však po schodech jen nahoru, ale také dolů. Takže se snimi občas setkáváte ve stanicích berlínského metra. VLondýně byly podle britské novinářky aautorky knihy oliškách Lucy Jonesové dokonce přistiženi při jízdě ve výtahu.

Své lovecké dovednosti předvádí liška svým „myšoskokem“. Spomocí citlivého nosu asluchu je schopna najít myš pod trávou, listím nebo sněhem. Nejdříve zaujme loveckou pozici, na chvíli zůstane vnapětí apak vysokým obloukem skočí ke svému cíli. Podobně jako kočky si iliška občas se svou kořistí hraje.

Její úspěšný myšoskok vhlubokém sněhu je pro pozorovatele působivým azábavným zážitkem. Vtuto chvíli bych vám proto doporučila, abyste se na tento umělecký kousek podívali na videu (online jej najdete například při zadání vyhledávacího výrazu „fox snow dive“, tedy otrocky přeloženo liška potápění sníh). Malou statickou upoutávku najdete vobrázkové části knihy.

Osamělý lovec

Při setkání sliškou ji obvykle zahlédnete, jak se potuluje sama. Můžete na ni natrefit vpodzimní dny, kdy se už brzy stmívá. Vtuto dobu jsou lidé stále „ještě“ venku ališky jsou zase „už“ venku. Zahlédnete ji při své večerní cestě domů, kdy se nečekaně vynoří ze tmy arychle zase pokračuje dál. Obvykle nevíte, odkud přišla, ani jaký je její cíl. Rychlý pohled, záblesk divočiny uprostřed města, auž je zase pryč, osamělá aztracená vnoci. Vmysli vám vytane romantický obraz osamělého lovce.

Pokud nahlédneme do staré literatury oliškách, mohli bychom se utvrdit vnašem závěru, že je liška samotářské zvíře. Jeden zdřívějších závěrů behaviorální biologie byl, že se zvířata sdružují do skupin pouze při lovu velké kořisti. Společně mohli zabíjet zvířata, která byla pro ně samotná příliš velká. Takové vysvětlení dává smysl. Můžeme si představit skupinu lvic, jak se hbitě pohybují suchou trávou savany, aby se náhle rozběhly asrazily kzemi pakoně, nebo dokonce žirafu. Nebo se nám vmysli vybaví obraz smečky vlků lesních, jak ve skupinové formaci pronásledují losa ledovými jehličnatými lesy Kanady.

Nyní si představte louku na okraji lesa. Vtrávě se tiše pohybuje pět lišek. Jedna zvedá nos proti větru, další má nastražené uši. Zvířata vytváří kolem své kořisti široký kruh. Pak, na tajný povel, se všech pět vydá na lov. Opatrně se plíží blíž, těla napjatá na skok. Apak?

Pak se ve vzduchu srazí pět lišek. Narazí do sebe svými hlavami. Azatímco se zté spleti rudých chlupů snaží rozplést své beznadějně zamotané nohy, myš rychle zmizí vdíře vzemi.

Pokud vycházíme zpředpokladu, že zvířata tvoří skupiny, aby mohla společně lovit, je závěr nasnadě: Vlk je zvíře sociální, liška je samotář.

To není úplně špatně, protože všechny lišky jsou na určitých místech – azejména vurčitých časových obdobích – samy, což znamená pro některá zvířata převážnou část života. Není to ale zcela správné, protože lišky jsou podobně společenští tvorové jako my: Mají partnerské vztahy arodiny, mazlí se, hrají si spolu akomunikují. Ajak komunikují!

Ale otom až později.

Dnes už toho víme více, ato nejen oliškách. Uvědomili jsme si, že něco tak složitého, jako je sociální chování zvířat, nelze rozdělit do dvou kategorií – samotářské, nebo sociální. Nová kategorie nazvaná „eusociální“ popisuje například sociální chování včel adalších druhů tvořících roje, které jsou tak úzce propojené, že by často nemohly jako jednotlivci vůbec existovat. Jejich roj působí vlastně jako jeden velký superorganismus.

Mnoho druhů, které jsme dříve považovali za samotáře, tráví část svého života se svými druhy.

Ai pokud to nedělají, stále vykazují výrazný zájem oně adisponují sociálními dovednostmi. To znamená, že se chovají způsobem, který zklidňuje, snižuje napětí aumožňuje tak budovat komunitu. Díky tomuto deeskalačnímu chování spolu mohou navzájem dobře vycházet. Dnes už tyto druhy nazýváme jako „sociálně flexibilní“. Liška je jedním znich.

Liščí rodina

Lišky často vytvářejí párové vztahy, ve kterých jsou, podobně jako lidé, více či méně monogamní. Pokud vás výraz „více či méně“ vtomto výroku rozčílil, vyrostli jste možná jako já vpřesvědčení, že vživočišné říši existují jen monogamní vztahy, vnichž jsou ksobě zvířata vázána navždy. Tato pohádka pochází ze starých dobrých dokumentů ozvířatech, vnichž byl svět jednodušší atak nějak hezčí. Ať už se tyto filmy týkaly mořských hlubin, pólů, deštných pralesů, nebo pouští, vždy přišel ten povinný smutný okamžik, kdy nám vypravěč vážným hlasem řekl, že tento druh nebo jeho stanoviště je ohrožený aže pravděpodobně brzy vyhyne. Tyto dokumentární filmy byly tak neuvěřitelně oproštěné od sebereflexe nebo upozornění na špatné chování lidí apán apaní Ptáčkovi se milovali, dokud je smrt nerozdělila.

Jestli jste takto naletěli ivy, mám pro vás špatnou zprávu: Tato pohádka již byla umnoha druhů vyvrácena (včetně řady ptáků). Ale vživočišné říši se nemluví opodvádění či zahýbání, jen se dané chování věcně asuše označí jako „extra pair copulation“, tedy kopulace mimo párový vztah.

Ani lišky nejsou striktně monogamní, ale romantikům mezi námi dávají malý záblesk naděje:

Některé páry lišek spolu zůstávají až do konce života arodiče své mladé vychovávají společně. Skutečnost, že se otcové intenzivně zapojují výchovy mláďat, je usavců spíše výjimečná, liškám to však pravděpodobně zajišťuje přežití rodiny.

Období páření lišek, takzvané kaňkování, probíhá vzimě. Když venku mrzne, začíná pro „mé“ berlínské avšechny ostatní lišky tam venku horký čas. Od prosince do února můžeme slýchat velmi charakteristický, chraplavý štěkot samců arůzné naříkavé zvuky samců isamic. Tato komunikace pomáhá oběma pohlavím se ve správný okamžik najít. To není tak snadné, jak by se mohlo na první pohled zdát, protože zatímco samci jsou schopni oplodnění po celé období páření, fena je plodná jen dva či tři dny. Pokud tak mají na jaře přijít na svět nová liščata, musí být načasování přesné.

Když jsou lišky přistihnuty in flagranti, je to obvykle při posledním aktu páření.

Stejně jako ostatní psovité šelmy zůstávají ilišky často po páření svázány (ikdyž ne vždy). Samec asamice jsou spojeni po dobu asi čtvrt až tři čtvrtě hodiny.

Proč se ulišek vyvinulo takto dlouhé spojení, je samozřejmě předmětem vědeckých úvah. Nicméně jak by mohl biolog opominout takovou kuriozitu, aniž by nám předložil tu či onu hypotézu. Výsledek: Toto chování samců slouží pravděpodobně kzajištění jejich otcovství. Logika je jednoduchá: Dokud toto místo usamice zabírá určitý samec, žádný jiný nedostane šanci.

Iběhem březosti samice se samec podílí na rodinném životě. Když už pro ni na konci tohoto období bude obtížnější opustit doupě, postará se samec oto, aby měla co jíst.

Obvykle mezi začátkem března azačátkem dubna se narodí čtyři až šest liščat. Když přijdou na svět, jsou slepá ahluchá. Jejich srst není vprvních týdnech červenohnědá, jako ujejich rodičů, ale temně šedá. Po sotva dvou týdnech otevírají oči azhruba otýden později se jim klubou první zuby, ikdyž je jejich matky budou ještě několik týdnů kojit. Pevnou stravu dostávají liščata nejprve předtrávenou od svých rodičů (to znamená, že maso sežrané rodiči je znovu vyvrhnuto), ale iony začínají už vraném věku samy hledat potravu.

Vjídelním lístku těch nejmenších jsou například kobylky, brouci adalší druhy hmyzu. Chytání myší vyžaduje naproti tomu cvik aurčitou dávku tréninku, než se dostaví úspěch. Jejich neohrabané první pokusy olov jsou však pro utajeného sledovatele zábavnou podívanou.

Na jaře, když nás, lidi, počasí opět vyláká ven, můžeme strochu štěstí tato nemotorná mláďata zahlédnout. Zejména vkvětnu se dají dobře pozorovat. Mláďata jsou vtéto době už dost velká na to, aby začala zvědavě prozkoumávat svět mimo doupě. Tehdy se poprvé vzdalují zbezpečí nory aseznamují se sokolím. Vtuto chvíli totiž ještě nejsou dost staré na to, aby věděla, že strach aopatrnost jsou všem divokým zvířatům dobří rádci. Vtomto krátkém časovém úseku často zvědavost překoná plachost atrpělivý pozorovatel přírody může zažít nádherné liščí scény.

Mláďata jsou již dost velká na to, aby své rodiče doprovázela na kratší výpravy, při kterých odkoukávají životně důležité dovednosti, jako je například chytání myší. Na těchto výpravách se ale jen neučí, také se mazlí ahrají si.

Lišky jsou dobré běžkyně. Během jediné noci mohou na svém území urazit patnáct kilometrů ivíce. Při migraci mohou urazit obrovské vzdálenosti. Lišák jménem Fleet, jehož stopy sledovala BBC, zvládl uběhnout za jediný měsíc 315 kilometrů. Liška ve Švédsku, která na sobě měla sledovací zařízení, urazila najednou 500 kilometrů, přičemž dělala jen krátké přestávky na odpočinek.

What Does the Fox Say?

Říká toho spoustu!

Barevný pes

FOX FUN FACT

Hraví vrstevníci