Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tato publikace byla vytvořena se státní podporou Technologické

agentury ČR v rámci 4. veřejné soutěže programu ÉTA COVID-19,

č. projektu TL04000033 Možnosti on-line psychosociální péče

pro situace omezeného přímého kontaktu..

PhDr. Leona Jochmannová, Ph.D.

Mgr. Ondrej Gergely

PhDr. Petra Zia Sluková, Ph.D.

Mgr. Miroslav Charvát, Ph.D.

Mgr. Kateřina Palová, Ph.D.

Mgr. Lucie Viktorová, Ph.D.

doc. Radko Obereignerů

doc. Matúš Šucha a kol.

PÉČE ON-LINE V PSYCHOSOCIÁLNÍCH OBORECH

Možnosti, limity, rizika

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8759. publikaci

Recenzovali:

PhDr. Mgr. Richard Braun, Ph.D.

PhDr. Jiří Drahota

Redakce a korektura Jana Kubínová

Grafická úprava Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 296

Vydání 1., 2022

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-6790-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-6789-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-3009-2 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Jochmannová, Leona, 1968-

Péče on-line v psychosociálních oborech : možnosti, limity, rizika / Leona Jochmannová, Ondrej Gergely, Petra Zia Sluková a kol.. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

České a anglické resumé

Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstřík

ISBN 978-80-271-6790-6 (online ; ePub)

* 61:004.7 * 159.98:659.24 * 364-7 * 37.048 * 364-781.9 * (048.8:082)

– telemedicína

– psychologické poradenství

– sociální služby

– školní poradenství

– supervize

– distanční péče

– kolektivní monografie

364-1/-7 - Druhy sociální pomoci a služeb [18]

Autorský kolektiv:

Bc. Katarína Bosá

Mgr. Robin Brzobohatý, Ph.D.

PhDr. Veronika Buriánová

Mgr. Ing. Martina Cirbusová, Ph.D.

Mgr. Zdislav Doleček

Ing. Antonín Hlavinka

Mgr. Petra Chudárková

Mgr. Jana Chudobová

Mgr. Petra Klementová

Mgr. Martin Kolář

PhDr. Petr Nilius, Ph.D.

Mgr. Michaela Ohřálová, DiS.

PhDr. Lucie Paprsteinová

Mgr. Bc. Eva Petrová

Mgr. Tereza Rumlerová, Ph.D.

Ing. Monika Staníková

RNDr. et RNDr. Ing. Ladislav Stanke, Ph.D.

Mgr. Michal Štýbnar

Mgr. Iveta Valentová, Ph.D.

Mgr. Martina Vojtíšková

Bc. Petra Wünschová

Poděkování

Velký dík patří všem kolegům z praxe, kteří věnovali svůj čas účasti ve výzkumu, svou energii pracovním skupinám a připomínkování našich textů. Speciální poděkování Miriam Kotrusové, Simoně Dohnalové, Pavlu Čechovi, Dagmar Konečné, Marcele Kvardové, Janu Bažantovi, Jánu Praškovi, Petru Konopáskovi, Anitě Michajlukové a Kamile Tothové. Cenná spolupráce probíhala ze strany četných odborných organizací a profesních sdružení, zejména Asociace klinických psychologů ČR, Asociace pracovníků intervenčních center, Národního telemedicínského centra, Asociace školních psychologů, České asociace pro psychoterapii. Významnou podporu celému projektu poskytla Terezie Pilarová.

Úvod

Proč nám skvělá technika, která šetří práci a usnadňuje život, dosud přinesla tak málo štěstí? Odpověď je prostá: protože jsme se ji nenaučili rozumně užívat.

ALBERT EINSTEIN

Pandemie koronavirového onemocnění (COVID-19) zasáhla celosvětově nejen ekonomiku, společnost, ale i systém péče o klienty napříč celým spektrem oborů zdravotnických, sociálních a školních poradenských pracovišť. Každá krize kromě nepochybných negativ, nepříjemností a bolestivých zkušeností, přináší však také šance na změnu a nové výzvy, které v konečném důsledku mohou přinést postupy, jež by přicházely mnohem pomaleji.

Pandemie kupříkladu katalyzovala rychlé využívání telemedicíny, včetně využívání dalších distančních nástrojů a postupů k poskytování péče na dálku. Díky grantovému projektu TA ČR – ÉTA (v období 2020–2022) vznikla mimo jiné i tato monografie, jež nabízí první ucelený text v českém jazyce od multidisciplinárního kolektivu autorů, kteří propojují akademické výzkumné prostředí s aplikovanou praxí.

V této souvislosti je nutné poděkovat všem kolegům, kteří se účastnili našeho dotazníkového šetření, individuálních rozhovorů, pracovních i ohniskových skupin, pilotního ověřování a cenného připomínkování výsledných textů. Široce propojené spektrum kolegů různých profesí, pracovišť i specializací pomohlo najít a spoluvytvořit nejen obecné parametry, ale také pojmenovat a definovat specifika různých oblastí distančně poskytované péče v podmínkách České republiky.

Při rozhodování, zda pracovat na dálku, nebo tváří v tvář během mimořádné celospolečenské situace, je nezbytné posoudit všechna související rizika, včetně těch, která vyplývají z toho, že přestane být ambulantním klientům poskytována obvyklá péče.

Na druhou stranu je nezbytné si uvědomit, že ne všichni klienti mají přístup k digitálním technologiím a pracovníci pomáhajících profesí všech psychosociálních oborů by měli zamezit diskriminujícím nevýhodám, které mohou způsobit omezený přístup k distančně poskytovaným službám.

Vzhledem k šíři a novosti tohoto tématu je nutné úvodem konstatovat, že není v kapacitě této publikace podrobně obsáhnout všechna související témata. Výzkumný autorský tým Katedry psychologie Filozofické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci zpracoval v rámci stejného projektu rovněž Metodiku videokonferenčního kontaktu pro oblast sociálních služeb, připomínkovanou a certifikovanou Ministerstvem práce a sociálních věcí ČR[1], která nabízí praktický manuál pro rychlou orientaci v základních parametrech profesionálně poskytované péče prostřednictvím videa. Na webových stránkách projektu[2] lze rovněž nalézt další informace, k dispozici je e-learning s přehlednou infografikou.

Část I

Teoretická vymezení

1.Úvod do tématu

Leona Jochmannová, Eva Petrová, Petra Zia Sluková, Kateřina Palová, Ondrej Gergely

Následující kapitoly popisují teoretické i praktické možnosti implementace distančních forem kontaktu napříč spektrem klinických oborů, sociálních služeb i školního poradenství. V této souvislosti je nezbytné zmínit skutečnost, že distanční praxe[3]má v posledních letech mnohem rychlejší tempo, nežli je její empirické ukotvení. V současné době již tedy není tématem, zda bychom vůbec měli distanční péči nabízet. Aktuální jsou spíše otázky „proč, co, kdy, kdo, kde a jak“, případně „za jakých podmínek a pro koho přesně“ (Comer & Myers, 2016; Nelson et al., 2017).

Zařazení distančních metod do běžné praxe pomáhajících profesí tedy současně vyžaduje, aby aplikovaný výzkum flexibilněji reagoval na dynamické změny, které se na tomto poli odehrávají. V popředí zkoumaných témat je především systém péče[4] a způsoby jejího poskytování. Naopak primárním zájmem by neměly být studie zaměřené na využívání specifických technologií, neboť se příliš rychle stávají neaktuálními. S tím souvisí i nutnost, aby výzkumníci z humanitních oborů aktivněji spolupracovali s vývojáři, kteří se podílejí na vytváření aplikací a programů, a měli tak aktuální informace z technologického pole (Comer & Myers, 2016).

1.1Aspekty související s distanční péčí

Jednotlivé aspekty lze rozdělit do šesti základních kategorií (Doan et al., 2021):

1.prostředí klienta,

2.faktory na straně klienta,

3.pracovníkovo prostředí,

4.faktory na straně pracovníka,

5.bezpečnost,

6.zákony, regulace.

Následující obr. 1 nabízí přehled těchto základních kategorií a shrnuje jednotlivé související faktory distanční péče.

Obr. 1Základní aspekty distanční péče (Doan et al., 2021)

Před zavedením distančního kontaktu do běžné praxe je vždy nezbytné nejprve zmapovat aktuální potřeby klientů daného pracoviště v takovém kontextu, aby jim mohla být péče maximálně přizpůsobena. Dále je vhodné se zamyslet nad infrastrukturou organizace, především ve smyslu technické vybavenosti. Výběr technologických prostředků navazuje na definování účelu služby. Distanční péče by nikdy neměla být poskytována izolovaně, proto je důležité zvažovat spolupráci s dalšími odborníky i institucemi, které by mohly přispět k naplňování potřeb klientů. Teprve následně je možné začít nastavovat systém nové formy poskytované služby. Součástí tohoto kroku by mělo být jasné vymezení rolí všech zainteresovaných stran a vytvoření metodiky pro odborníky zapojené do této služby. Instituce by si měla jasně vymezit období, kdy bude nabízená služba pilotně odzkoušena. Na základě tohoto testování může dojít k přepracování postupů a finálnímu zakotvení podoby služby (Nelson et al., 2017).

1.2Základní terminologie

Způsoby odborné práce s klienty skrze on-line prostředí jsou různorodé a navzájem se liší v mnohých aspektech. Tyto rozdíly se týkají zejména využití technologických platforem, zahrnutí on-line a off-line prvků, míry přímého lidského kontaktu nebo automatizovaného fungování atd. Současně v této oblasti panuje značná terminologická nejednotnost[5].

•V souvislosti s psychoterapií jsou nejčastěji používány termíny: teletherapy, digital health, web based intervention a internet-delivered therapy.

•Můžeme se rovněž setkat s pojmy: computer-assisted therapy, cybertherapy, e-mental health, e-therapy, internet-based treatment, online therapy, telepsychology atd.

Každý z termínů se přitom odkazuje k jinému způsobu práce. Kromě „živého“ kontaktu pracovníka s klientem prostřednictvím videokonference se může jednat i o využití různých aplikací, SMS a telefonu. Bohužel ani používání stejných termínů není v odborné literatuře příliš konzistentní. V současnosti přetrvává spíše volné užívání termínů na základě individuálního rozhodnutí jednotlivých autorů (Andersson et al., 2019; Classen et al., 2021; Petrová, 2022; Smoktunowicz et al., 2020).

Příklad

Zatímco telehealth je široký pojem, v mnoha situacích je jeho význam objasněn kontextem použití. Není tedy třeba zavádět přísná pravidla názvosloví pro probíhající interakci poskytovatele služby prostřednictvím videa. Přesto je v rámci klinické praxe dávána přednost termínu „klinická videokonference“ (CV) nebo zkráceně „klinické video“, protože je specifičtější než jiné termíny, jako je „telementální zdraví“ (TMH), ale není natolik konkrétní jako třeba „klinická video-telekonference“ (CVT). V této publikaci byly širší pojmy, jako jsou telehealth nebo „telemedicína“, vybrány záměrně, aby odkazovaly na obecnou praxi, zatímco „klinické video“ je vyhrazeno pro užití ve specifičtějším významu (Tuerk & Shore, 2015).

Pět základních forem práce s klienty přes internet (Suler, 2000):

1.synchronní – asynchronní,

2.textové – senzorické,

3.reálné – imaginativní,

4.automatizované – interpersonální,

5.neviditelné – přítomné.

1.Synchronní komunikace znamená, že pracovník a klient jsou spolu v interakci v reálném čase, kupříkladu prostřednictvím videohovoru, telefonu nebo chatu. V rámci asynchronní komunikace pak k interakci dochází v rozdílném čase, jako je tomu v případě e-mailu nebo různých audio- a videonahrávek.

2.V případě textové komunikace je kontakt založen pouze na textu, bez využití dalších smyslových komponent, jako jsou obrázky a zvuky. V terapeutickém kontextu se jedná zejména o textový chat a e-mail. Senzorická komunikace zahrnuje obraz i zvuk (videokonference), nebo jen jednu z těchto dvou komponent, kupříkladu pouze zvuk (telefon). Mohli bychom sem zahrnout i různé další multimediální aplikace, například chaty, ve kterých lidé komunikují ve vizuálním prostředí a využívají zvuky či avatary.

3.Internetové prostředí obecně poskytuje velký prostor pro vytvoření imaginárního světa. Klienti jsou často součástí internetových komunit, kde komunikují skrze smyšlené fantazijní osoby či avatary, a pohybují se ve virtuálním fantasy prostředí. Tato skutečnost přináší potenciál pro využití virtuálního světa kupříkladu v psychoterapii v podobě adaptace známých technik, jako jsou hraní rolí, psychodrama či analýza snů. Oproti tomu stojí reálný způsob komunikace v internetovém prostředí, který se nejvíce blíží zkušenosti osobního kontaktu (videokonference).

4.Interpersonální kontakt mezi pracovníkem a klientem je základní formou komunikace. Existují však i pokusy o automatizování[6] kontaktu s klientem prostřednictvím programu, který kontakt vykonává zcela sám nebo pod dohledem pracovníka.

5.Poslední dimenze se částečně překrývá s předchozí a využívá se v rámci on-line psychoterapie. Zabývá se tím, zda je u terapie přítomný terapeut a jak moc si je klient jeho přítomnosti vědom (Suler, 2000).

Příklad

U zautomatizovaných programů s dohledem terapeuta může mít klient dojem, že interaguje pouze s počítačem a terapeut je pro něj neviditelný. Další možností je přítomnost dalších zapojených osob, které terapii přihlížejí, a klient si jich není vědom. Zde se velmi dotýkáme etických otázek takového způsobu kontaktu (Suler, 2000).

1.3Nejčastější IKT v distanční praxi

Jak již bylo naznačeno v předchozím textu, možnosti vzdáleného kontaktu s klientem v rámci psychosociálních oborů jsou značně variabilní, existuje nicméně několik základních, obvykle využívaných forem, ve vzájemně se doplňujících kombinacích. Kromě uživatelské přívětivosti je nutné myslet i na to, zda mají klienti přístup k internetu a umí používat moderní technologie (Sluková, Jochmannová et al., 2022).

•Telefon patří k základním telekomunikačním prostředkům a je stále hojně využíván. Jedná se zejména o mobilní telefony, smartphony (chytré telefony), pevné linky a internetovou telefonii (IP telefonie), která umožňuje přenos digitalizovaného hlasu v rámci počítačové sítě (Mach, 2013).

•Chat umožňuje komunikaci s jiným uživatelem sítě (nebo skupinou uživatelů) v reálném čase, prostřednictvím počítače nebo jiného zařízení (smartphone, tablet). Komunikace může mít formu textových zpráv, zvukových nahrávek nebo videa (Sklenák, 2019). Mezi výhody patří větší anonymita klienta a více času na rozmyšlení odpovědi.

•SMS – „služba krátkých zpráv“ (Short Message Service) – předává nejen krátké informace, ale může sloužit i jako náhrada písemného potvrzení (zejména ve zdravotnictví) (TechLib, n.d.). Z hlediska distanční práce je užitečná zejména při domluvě setkání nebo dílčí komunikaci.

•Aplikace propojují funkce chatu s internetovou telefonií, kdy se pro posílání zpráv a volání (zvuk nebo i video) používá internetové připojení telefonu. Při distanční práci je nezbytné myslet na zabezpečení celé komunikace a zpracovávání osobních údajů třetími stranami. Mezi nejznámější a nejpoužívanější aplikace patří WhatsApp, Viber, Signal, Telegram, iMessage, Face Time a další (O’Malley, 2021). Některé aplikace jsou již řazeny pod videokonferenční nástroje.

•E-mail (elektronická pošta) patří k nejrozšířenějším způsobům elektronické komunikace a je často využíván při prvním kontaktu klienta a poskytovatele služby. E-mailová schránka je (spolu s telefonním číslem) jedním ze základních komunikačních standardů distanční péče.

•Videokonference jsou realizovány na dálku prostřednictvím počítače či jiného zařízení (tabletu, smartphonu). Oba komunikující se navzájem vidí a slyší. Videokonferenční technologie umožňují interaktivní komunikaci v reálném čase mezi pracovníkem a klientem služby. Primárním záměrem videokonferenčního kontaktu je umožnit adekvátní náhradu osobního kontaktu bez nutnosti opouštět domácnost (nebo místo, kde se v daném okamžiku klient nachází) (Sluková, Jochmannová et al., 2022; Tuerk & Shore, 2015).[7]

Některé dílčí technologické prvky rozšiřující možnosti odborné péče (Perle, 2021):

•počítačové programy umožňující sdílení dokumentů (včetně obrazových) mezi odborným pracovníkem a klientem během distančního kontaktu;

•možnost pořízení videozáznamu, ke kterému se pracovník i klient mohou vracet v době mezi setkáními;

•zapnutí nebo vypnutí videokamery a zvuku ze strany terapeuta i klienta.

Příklad

Lze využít variability práce se zvukem a obrazem, například pokud klient zažívá stud v nácvikových situacích, při rozhovoru o náročných tématech nebo v rámci usměrnění komunikace při práci s celou rodinou. Na druhou stranu však některé klienty může tato možnost vést k tendencím k úniku a snadnému ukončení kontaktu, popřípadě předstírání „vypadnutí signálu“ ve chvílích, kdy zažívají něco nepříjemného (Kocsis & Yellowlees, 2018; Odgen & Goldstein, 2020; Rolnick & Hellman, 2020).

1.4Výhody a nevýhody distančního kontaktu

Přestože technologický pokrok umožňuje, aby zejména poskytování videokonferencí bylo stále efektivnější a spolehlivější, bylo by nežádoucí zcela nahradit tradiční služby touto formou kontaktu (Germain et al., 2010). Vždy je vhodné ponechat osobní intervence jako primární způsob poskytování služeb, a to i v případě, že by se v budoucnu výzkumně potvrdila rovnocennost tohoto druhu kontaktu. Videokonference vyžadují mnoho technologických zdrojů a jsou vzhledem k technické složitosti a závislosti na komunikační síti stále méně spolehlivou formou komunikace (Marchand et al., 2011).

Výzkumně byly u praktikujících psychoterapeutů potvrzeny následující hlavní přínosy internetových terapeutických intervencí: dostupnost (79,9 %), pohodlí (45,7 %) a nákladová efektivita (45,5 %). Za hlavní omezení byly naopak označeny etické obavy (40,7 %), negramotnost v informačních a komunikačních technologiích (43,2 %) a postoje k internetovým intervencím (37 %) (Mendes-Santos et al., 2020).

Obecně mezi výhody videokonferenčního kontaktu patří zejména (Perle, 2021; Sluková, Jochmannová et al., 2022):

•zajištění služby i v případech, kdy pracoviště není bezbariérové;

•flexibilita (péče o členy domácnosti atp.);

•možnost určité míry anonymity;

•dostupnost služeb nebo konkrétního odborníka;

•jediná dostupnost služby v situacích, kdy osobnímu setkání brání vnější okolnosti (pandemická situace, živelní katastrofy);

•umožnění odborné práce s páry nebo rodinným systémem v případech, kdy jednotlivé členy rodiny dělí geografická vzdálenost;

•úspora času, který je jinak stráven na cestě za službou.

Vyšší dostupnost zejména pro klienty, kteří:

•žijí v oblastech, kde není pokrytí poskytované služby;

•jsou sociálně znevýhodnění (nezaměstnaní, nízkopříjmové skupiny, samoživitelky);

•mají postižení nebo somatické onemocnění, které znemožňuje osobně přijímat službu;

•mají omezený přístup k dopravním prostředkům;

•z různých důvodů nemohou nebo nechtějí navštěvovat službu v místě bydliště (strach ze stigmatizace);

•bojí se cestovat, nebo mají duševní obtíže, které jim cestování znemožňují či komplikují (sociální úzkost, agorafobie, obsedantně-kompulsivní porucha apod.);

•pečují o děti nebo jiného člena rodiny;

•hodně a nepravidelně cestují, což jim neumožňuje pravidelně docházet, nebo žijí v zahraničí (Vybíral & Vondráčková, 2012).

Výhody související s videokonferencemi:

•klient má kontrolu nad svým prostředím – má možnost upravit si hlasitost zvuku, vzdálenost od obrazovky, osvětlení nebo teplotu v místnosti, větší komfort a prožitek bezpečí u klienta vzhledem k tomu, že je ve vlastním prostředí;

•využití videokonference přináší nové informace o kontextu prostředí klienta (například uspořádání prostoru, výzdoba, přítomnost domácích zvířat), které mohou být využity v rámci odborného kontaktu;

•pracovník může pracovat s pomůckami tak, aby klienta nerušil během kontaktu;

•je možné využívat i kombinovaného modelu odborného kontaktu, tj. střídání on-line a osobních sezení (setkávání tváří v tvář) (Agar, 2020; Kocsis & Yellowlees, 2018).

Mezi nevýhody a rizika videokonferenčního kontaktu lze zařadit zejména:

•problémy se zajištěním bezpečného prostoru na straně klienta i pracovníka, zodpovědnost za zajištění soukromí a vhodného prostředí se přenáší na klienta;

•riziko krizového vývoje kontaktu a zhoršené možnosti posoudit aktuální psychický stav klienta;

•náhlé přerušení sezení z důvodu technických problémů, které u některých klientů může vyvolat úzkost a negativní emoce;

•snížená nonverbální komunikace vedoucí ke ztíženému vzájemnému porozumění;

•oční kontakt je ztížený kvůli tendenci sledovat obraz druhé osoby namísto přímého pohledu do webkamery;

•distanční kontakt může posilovat vyhýbavé chování klienta;

•omezené možnosti odborné práce s pohybem, cvičením a pomůckami, stejně jako nemožnost využít podpůrného dotyku nebo objetí;

•technologická rizika, která jsou spojená s ochranou dat v on-line prostředí;

•vyšší nároky na pozornost a soustředění, vyrušení dalším členem domácnosti;

•vyšší nároky na udržení profesních hranic (Odgen & Goldstein, 2020; Sluková, Jochmannová et al., 2022).

1.4.1Rizika na straně klientů

Pokud hovoříme o rizicích na straně klientů v distančním kontaktu, je nutné vždy zvažovat profesní kompetence pracovníka, cílovou skupinu a rovněž cíle poskytované péče (jiná rizika budou u poskytování krizové intervence, jiná u dlouhodobých klientů apod.). Následující okolnosti byly vyhodnoceny jako rizikové pro poskytování videokonferenčního kontaktu, mnohé z nich však korespondují s obecně platnými riziky při poskytování odborné péče:

•akutní násilné chování nebo nestabilita;

•sebevražedné nebo vražedné představy;

•aktuální vážná dekompenzace a potřeba akutní hospitalizace;

•při nařízené nedobrovolné odborné péči;

•nepřítomnost osoby zajišťující trvalou péči u klientů s demencí, zmateností nebo kognitivními deficity nebo u malých dětí[8];

•neléčená závislost na návykových látkách, aktuální stav intoxikace znemožňující spolupráci a poskytování služby;

•při sdělování závažných skutečností, které ovlivňují život klienta či život jeho blízkých osob (závažné lékařské nálezy, soudní rozhodnutí atp.) (Sluková, Jochmannová et al., 2022).

Dále jsou významná rizika u klientů s následujícími onemocněními nebo symptomy (Tuerk & Shore, 2015; Sluková, Jochmannová et al., 2022):

•výrazné kognitivní deficity: demence, mentální retardace;

•akutní psychotické stavy, pokud se v anamnéze vyskytly bludy v podobě vysílání myšlenek prostřednictvím technologií;

•smyslové postižení, které znemožňuje komunikovat prostřednictvím videa.

Příklad

Správné nastavení technického zařízení může být naopak výhodné při videokonferenci u klientů se smyslovými deficity. Například klienti se sluchovým postižením mohou využít speciální sluchátka. Schopnost komunikace tak může být ve skutečnosti zlepšena díky zesílení hlasu druhé osoby (Wells et al., 2015).

2.Profesní kompetence

Ondrej Gergely, Tereza Rumlerová, Leona Jochmannová, Petra Zia Sluková, Ladislav Stanke

Distanční kontakt přináší nároky na pracovníky z hlediska jejich znalostí a dovedností pro používání technologií, bezpečného nakládání s daty a dalších nových profesních kompetencí. Pracovníci by měli reflektovat schopnosti klientů zapojit se do distanční formy poskytované služby a posoudit jejich socioekonomické, kulturní a další individuální charakteristiky, včetně zdravotního stavu, psychické stability, přítomnosti fyzického nebo kognitivního postižení či jiných individuálních potřeb, které mohou ovlivnit využívání informačně-komunikačních technologií (Information and Communication Technologies, dále v textu ICT) (APA, 2013; ASWB, 2014).

Součástí úvodní dohody s klientem v souvislosti s poskytováním dané služby je technické řešení distančního kontaktu, které má být předem vyzkoušeno a ověřeno. Zahrnuta mají být i témata příslušných zabezpečení a technických parametrů kvalitního obrazu a zvuku. Pro případy technických závad má být s klientem vypracován záložní plán.

2.1Doporučené aplikace a zařízení

Telefon a chat jsou již dlouhodobě v odborných distančních službách využívány v rámci telefonické krizové intervence. Následující podkapitola je v této souvislosti primárně zaměřena na oblast, která je v rámci využívání distančních technologií pro poskytovatele služeb relativně nová, tedy na videokonference, s důrazem na využití technologií ve zdravotnictví, které v souvislosti s nejpřísněji pojatými pravidly pro bezpečný přenos dat nabízejí normu i pro ostatní oblasti práce s klienty[9].

2.1.1Vybavení pro videokonferenci

Z hlediska vybavení je nutné mít počítač s monitorem nebo jiné zařízení s přístupem na internet, webkamerou, mikrofonem a reproduktory nebo sluchátky. V případě tabletu či laptopu nejsou výše zmíněné periferie potřeba, vše je již integrováno přímo do zařízení. Hardwarové požadavky jednotlivých platforem jsou zpravidla uvedeny na webových stránkách. Důležité je znát nároky na procesor, paměť RAM a grafickou či zvukovou kartu. Je důležité mít na paměti, že videokonference je náročná na výkon zařízení a spotřeba energie je při aktivním používání vyšší. Bude tedy docházet k rychlejšímu vybíjení baterie.

Jeden z klíčových aspektů, který videokonferenci odlišuje od ostatních modalit, je možnost vidět obraz v reálném čase. Uživatelé na obou stranách by proto měli mít k dispozici kvalitní kamery, které jsou jednoduché na instalaci a řešení případných problémů:

•vestavěná kamera: zejména u notebooků, tabletů a chytrých telefonů;

•plug-and-play kamera: stačí ji připojit do USB portu, dále sama komunikuje s operačním systémem počítače, který se postará o instalaci potřebných ovladačů a dalšího softwaru;

•flexibilní kamera (tzv. husí krk) s vysokou mírou flexibility a možností přizpůsobení pozorovacího úhlu (zajišťuje lepší oční kontakt) (Grondin et al., 2021; Sluková, Jochmannová et al., 2022).

Kvalitní mikrofon a reproduktory nebo sluchátka zajišťují efektivní komunikaci a přesnou interpretaci sdělení všech účastníků. Nízká kvalita zvuku je frustrující a má negativnější dopad než nízká kvalita videa. Vysoce kvalitní zvuk je tedy jednou z nejdůležitějších podmínek úspěšného videokonferenčního setkání. Dobré je požádat účastníky, aby hovořili jasně a s přirozenou hlasitostí, vypnuli nebo ztlumili své mobilní telefony a minimalizovali hluk v pozadí (Perle, 2021).

Možná technická řešení:

•vestavěný mikrofon (v monitoru, laptopu, tabletu nebo chytrém telefonu);

•samostatný dynamický nebo kondenzátorový mikrofon – pro uživatele, kteří kladou důraz na vysokou kvalitu zvuku (nebo když vestavěný mikrofon v zařízení chybí).

2.1.2Platformy

Volba platformy, na které bude vzdálená komunikace probíhat, je pro poskytovatele distanční péče jedním ze stěžejních rozhodnutí. Vybírány by měly být důvěryhodné, ověřené a splňující doporučované bezpečnostní parametry (NAKIT & NÚKIB, 2020).

Platforma by měla například umožňovat:

•sdílení obrazovky;

•zachycení fotky nebo videa;

•možnost odstranit nevyžádané účastníky;

•využití simultánními uživateli;

•integraci s ostatními systémy poskytovatele.

Dnes je již běžným standardem funkce automatické úpravy rozlišení, například dle kvality internetového připojení, a také možnost manuální úpravy kvality videa.

Důležité jsou i pořizovací náklady. Pro začátek může být vhodné vybrat dvě nebo tři aplikace a otestovat je pro specifické potřeby daného pracoviště. Stejné řešení používají rovněž například starší pacienti, rozhraní aplikace by mělo být tedy co nejjednodušší a současně respektovat zejména zákon č. 99/2019 Sb., o přístupnosti internetových stránek a mobilních aplikací. Prostředí videokonferenční platformy na počítači a „chytrém“ telefonu nebo tabletu se může významně lišit.

Pro oblast zdravotnictví lze aplikace rozdělit dle úrovně zabezpečení, kvality a robustnosti na dvě skupiny:

1.Klinické využití. Mezi aplikace a platformy vhodné pro videokonference je možné zařadit pouze ty, které disponují certifikátem pro zdravotnické použití nebo mají data a server uloženy přímo u poskytovatele. Jak uvádí NAKIT & NÚKIB (2020, s. 50): „Veškerá data a informace, které vznikají během konferenčních hovorů a konverzací, musí být transparentně ukládány a jsou plně ve vlastnictví organizace.“

U klinického využití můžeme konkrétně zmínit například Jitsi Meet – volně dostupné open-source řešení, které umožňuje vytvořit si a nastavit vlastní videokonferenční systém (Jitsi), Microsoft Azure – certifikovaný cloud pro zdravotnictví (Microsoft, 2022) nebo jiné specializované služby.

Pro velké organizace by mělo být prioritou zabezpečení přenosu a ukládání dat v rámci vlastní infrastruktury. Pro menší pracoviště je dnes k dispozici množství řešení pro videokonference a telemedicínu s využitím cloudových služeb. Pro obě varianty platí nepřekročitelné podmínky v dokumentu od NAKIT & NUKIB (2020), viz výše.

2.Osobní komunikace pacienta (klienta) s rodinou při hospitalizaci nebo v pobytových zařízeních. K nejčastěji používaným nástrojům pro osobní komunikaci patří WhatsApp, Skype, Messenger (Facebook), Google Meet nebo Zoom. Téměř všechny jsou dostupné ve verzi pro chytré telefony i počítač. Většina z nich již nabízí možnost koncového šifrování (buď automaticky, nebo po nastavení administrátorem konverzace) (Česko.Digital, 2021).

2.2Likvidace dat a osobních údajů

Při využívání distančních služeb by mělo být samozřejmostí dodržování všech relevantních bezpečnostních zákonů, regulací a kodexů pro technologii a technickou bezpečnost. V České republice to je Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 (obecné nařízení o ochraně osobních údajů – GDPR) spolu se zákonem č. 110/2019 Sb., o zpracování osobních údajů, a zákonem č. 499/2004 Sb., o archivnictví a spisové službě (Sluková, Jochmannová et al., 2022).

Likvidací osobních údajů se uzavírá celý proces jejich zpracování. Jedná se o nevratné zničení informací. Subjekt má právo na to, aby jeho osobní údaje byly vymazány (právo „být zapomenut“) a nebyly dále zpracovávány, pokud již nejsou potřebné pro účely, pro které byly shromážděny nebo jinak zpracovány (Sluková, Jochmannová et al., 2022)[10]. Platí to také v případě odvolání souhlasu se zpracováním[11]. Likvidace dat by měla proběhnout bez zbytečného odkladu. Může ji provést přímo správce, zpracovatel nebo oprávněný subjekt. Správce údajů by měl informovat osoby, které zpracovávají osobní údaje, aby vymazaly veškeré odkazy na osobní údaje či veškeré jejich kopie nebo replikace (ÚOOÚ, n.d.).

Podstatou zálohování je vytvoření kopie informací uchovávaných v počítači a její uložení mimo počítač. Zálohované informace pak mohou být dle potřeby obnoveny. Zatímco digitální záznamy mohou být poměrně jednoduše odstraněny, jinak je to se zálohovanými nebo archivovanými daty. Například z optických disků (CD, DVD, Blu-Ray aj.) nelze data vymazat úplně. V případě, že klient požaduje smazání svých dat ze všech zálohových disků, je nutné udělat kopii s vynecháním požadovaných dat a původní disk zničit. V případě pevného disku není nutné zničit ukládací médium, ale je třeba relevantní data odstranit a dodatečně pozměnit také všechny následující zálohy (Politou et al., 2018; Sluková, Johmannová et al., 2022).

Uživatelská data nejsou uchovávána pouze v jednom systému, ale jsou rozprostřena napříč rozličnými aplikacemi a úložišti, na pracovišti či mimo pracoviště a mohou být nalezena v rozličných formách (e-maily, soubory různého typu, záznamy v databázích atd). Existuje několik možných řešení tohoto problému, jako například kryptografické vymazání, kdy každý záznam v databázi je předem zašifrovaný s jiným šifrovacím klíčem, a na žádost o odstranění jsou relevantní šifrovací klíče smazány. V tomto případě se ale nedá hovořit o smazání dat, spíše o jejich deaktivaci (Hobbs, 2021; Sluková, Jochmannová et al., 2022).[12]

Příklad

Mobilní telefon nebo tablet nejsou považovány za nosiče informací nebo dat, ale za elektronická zařízení, jejichž součástí jsou nebo mohou být nosiče informací a dat. Při skartaci tedy není nutné zničit celé zařízení, ale jen v něm obsažené nosiče. SSD disk i paměť typu FLASH však již za nosiče dat považovány jsou (i když skutečným nosičem informací jsou paměťové čipy v nich). O bezpečné likvidaci vedoucí k ochraně před možným únikem informací je možné hovořit při zachování maximální velikosti plochy částice rovné nebo menší 0,2 milimetrů čtverečních (NBÚ, 2016; Sluková, Jochmannová et al., 2022).

2.3Odborné kompetence pracovníka

Odborné kompetence lze popsat jako kombinaci znalostí, dovedností a zkušeností pracovníka. Zahrnuta je i jeho následná schopnost je bezpečně a vhodně aplikovat při realizaci distanční služby (HSE, n.d.; Sluková, Jochmannová et al., 2022).

Následující podkapitola nabízí strukturu základních kompetencí podle vzoru dokumentu BACP (2021), který rozděluje kompetence v rámci distančního kontaktu na:

•základní znalosti;

•základní kompetence;

•metakompetence.

Obr. 2 Přehled jednotlivých kompetencí (BACP, 2021; Sluková, Jochmannová et al., 2022)

Pracovníci by měli poskytovat distanční služby pouze na základě příslušného vzdělání a pod supervizí osob, které mají k tomu oprávnění. Měli by znát relevantní odbornou literaturu a účastnit se dalšího vzdělávání souvisejícího s poskytováním distančních služeb, zahrnujícího i proškolení ve využívání informačně-komunikačních technologií. Toto vzdělávání by mělo vycházet z odborných studií, které splňují profesionální, metodologické a etické standardy (ASWB, 2015; Sluková, Jochmannová et al., 2022).

1.Základní odborné znalosti se týkají následujících oblastí (BACP, 2021):

–Dopady disinhibice ovlivňující odlišné chování člověka v on-line prostředí. Projevuje se buď neadekvátně rychlým zveřejněním osobních citlivých informací, nebo rychlým navázáním intimity. Důsledkem pak může být následné stažení se klienta z kontaktu, případně prožívání nebo ventilování negativních emocí a kritiky.[13] Tento efekt se týká i pracovníka a často následně vede k přílišné direktivnosti, necitlivosti nebo výraznému stažení se z kontaktu.

Ve virtuálním prostředí dochází k oslabení psychických bariér a lidé se projevují otevřeněji, uvolněněji a méně zdrženlivě. V případě tzv. benigní disinhibice odhalují tajné emoce, obavy, přání, projevují se neobvykle laskavě a vstřícně. Druhou variantou je negativní tzv. toxická disinhibice, která je spojena s ostrou kritikou nebo hněvem (Suler, 2004).

–Tendence k vytváření domněnek a fantazií na straně klienta i pracovníka.

–Specifika vztahové dynamiky v distančním prostředí z hlediska přenosu, protipřenosu, projekcí a souvisejících pocitů odmítnutí nebo naopak představ, že pracovník bude klientovi stále k dispozici. Součástí vztahové dynamiky je i téma důvěrnosti kontaktu a důvěryhodnosti pracovníka. V případě, že není zajištěno soukromí pracovníka, je nezbytné jasně definovat, jak bude postupováno (sluchátka, mikrofon atp.).

2.Základní kompetence:

–Posouzení indikace klienta pro distanční kontakt v kontextu schopností k používání technologií, vzhledem k věku, v kontextu různého typu postižení a psychopatologie, schopností vyjadřovat pocity, specifik daných kulturou i otázek bezpečí.

Příklad

Na straně klienta se jedná zejména o následující obtíže: potřeba vysoké úrovně péče a podpory, problémy v každodenním fungování, vysoké riziko sebevraždy nebo sebepoškozování, problémy s testováním reality, silné přenosové reakce, problémy v souvislosti s hranicemi.

–Základní znalosti o fungování souvisejících technologií a nakládání s daty.

–Posouzení, kdy je nezbytné využít dalších způsobů komunikace (e-mail, chat, telefon).

–Schopnost komunikovat o výhodách a nevýhodách (rizicích) distančního kontaktu.

–Posouzení komunikačních schopností klienta pro distanční práci. Identifikace praktických problémů, které mohou omezovat efektivitu spolupráce a limitovat pracovníkovu podporu při jejich řešení, například: klient nemá bezpečný přístup k internetu, technologické faktory omezující přístup k internetu (kupříkladu firewall nebo zastaralé prohlížeče). Patří sem i posouzení dosavadních zkušeností s videokonferenčním kontaktem a používáním sociálních médií, on-line vztahy a skupiny.

Příklad

Klienti, kteří mají potíže v přímém sociálním kontaktu, mohou distanční kontakt považovat za plně nahrazující sociální kontakt, v případě terapeutické práce je tedy nezbytná edukace klientů, jasné reflektování či terapeutické využití tohoto aspektu.

–Identifikace a zvládání rizik souvisejících zejména s omezeným přístupem k neverbálním signálům a mapováním, zda má klient dostatečnou podporu v rodině a dalších sociálních vztazích. Schopnost rozlišovat, zda se jedná o skutečná rizika nebo zda je klient z nějakého důvodu zveličuje. Součástí kompetencí je zvládání pracovníkovy vlastní úzkosti a nejistot, schopnost rozpoznat i zvládat emocionálně náročné výzvy. Mezi profesionální kompetence pak patří vyhledání souvisejících informací, podpory, supervize nebo intervize.

Příklad

Pracovník si je vědom vyšších rizik psychické dekompenzace klienta a je schopen doporučit klientovi vyhledání krizové podpory, včetně nabídky kontaktu tváří v tvář, případně jiný alternativní kontakt. Pokud u klienta hrozí riziko sebevraždy, udržuje s ním kontakt do doby, než mu bude poskytnuta jiná forma profesionální podpory. Je důležité sledovat formu a obsah komunikace klienta s cílem identifikovat jeho rizikové chování, intenzivní pocity beznaděje a zoufalství, ohrožení z třetí strany.

–Komunikace s klientem. Schopnost reagovat na vzniklé problémy, otázky a úzkosti související s distanční formou péče, stejně jako vyjednání bezpečného kontextu kontaktu i schopnost nabízet řešení a alternativy.

–Nastavení hranic a pravidel: držení hranic struktury a délky setkání, zahájení i ukončování, vymezení doby, kdy je pracovník pro klienta dostupný, maximální počet zpráv (e-mailů), rychlost reakcí i jejich počet, edukace o sociálních sítích.[14] Vyjednání informovaného souhlasu, komunikace o postupu v případě stížnosti, důvěrnosti a zabezpečení dat, jejich uchovávání, informace o okolnostech prolomení povinné mlčenlivosti.

–Orientace na další možnosti on-line podpory v souvislosti se schopností posoudit, zda je reálné naplnit potřeby klienta distanční formou a v případě nutnosti schopnost doporučit jinou formu osobně realizované profesionální pomoci (ASWB, 2014).

–Schopnost uzavřít dohodu o spolupráci: komunikační dovednosti a srozumitelnost napomáhají vytváření atmosféry důvěry pro uzavření dohody o cílech a podmínkách spolupráce (BACP, 2021)[15].

Příklad

Mezi základní prvky audiovizuální komunikace patří například vřelý empatický tón hlasu, aktivní naslouchání, „čtení“ klientových emocí z tónu hlasu, tempa řeči.

3.Metakompetence zahrnují komplexní vyhodnocení, zda klient prezentuje reálný obraz své situace a životních okolností, včetně případných rizik. S tím souvisí i schopnost zajistit koncepční proces podpory v rámci poskytování služby.

Mezi tyto dílčí schopnosti patří:

–rozlišení, kdy je třeba udržovat nastavené hranice a kdy je důležité reagovat více flexibilně (například kdy je potřeba mít další setkání jako reakce na možná rizika);

–důkladné zhodnocení stavu klienta a synchronní budování kvalitního terapeutického vztahu (udržování profesních hranic a ve stejné chvíli upevňování terapeutické aliance);

–přizpůsobení obsahu, stylu a úrovně vzájemné komunikace tak, aby odpovídala kapacitě klienta porozumět informacím (BACP, 2021; Sluková, Jochmannová et al., 2022).

3.Kybernetická bezpečnost aochrana dat

Antonín Hlavinka

Nejen ČR, ale icelá EU si uvědomuje důležitost nového digitálního věku, ve kterém musí posilovat inovační kapacitu, ale současně musí dbát na význam etiky abezpečnosti zpohledu péče osoukromá acitlivá data všech občanů.

Vtéto souvislosti vznikla tzv. Evropská strategie pro data (Evropská komise, n.d.), která stanovuje čtyři pilíře:

1.ochranu údajů,

2.základní práva,

3.bezpečnost,

4.kybernetickou bezpečnost.

Tyto čtyři pilíře jsou nezbytnými předpoklady pro posílení společnosti díky stále hojnějšímu využívání citlivých dat aúdajů. Dnes již nikdo nepochybuje otom, že data jsou strategickou komoditou 21. století ajejich cena významně roste. Útoky se budou hackerům stále více vyplácet aporoste ijejich sofistikovanost azákeřnost.

• 2016 – dle studie společností IBM Security aPonemon Institute (Ponemon, 2016) postihuje únik dat až 90 % poskytovatelů zdravotních služeb vUSA.

• 2018 – možný únik zdravotních dat téměř 2,9 milionů obyvatel Norska skrze napadení systémů Helse Sør-Øst (2018), organizace, která spravuje nemocnice vjihovýchodním regionu Norska, včetně hlavního města Osla.

• 2020 – kyberútoky na české zdravotnictví – Nemocnice Benešov (60 milionů Kč) (Kellner & Holakovský, 2020), Léčebna Kosmonosy, FN Brno (až stovky mil. Kč), FN Ostrava, adalší.

• 2020 – Finsko, zcizeno přes 40 tisíc zdravotních záznamů z25 psychoterapeutických center Vestaamo (Geiger, 2020), vydírání jak center, tak ipacientů pod výhružkou zveřejnění, požadováno celkem 450 tisíc EUR, pacienti měli zaplatit výkupné až 500 EUR. Aktuálně je síť center Vestaamo vlikvidaci az útoků se tak již „nevzpamatovala“ (Štýbnar et al., 2021).

3.1Legislativní opora kybernetické bezpečnosti

Od roku 2017 se situace na poli kybernetické bezpečnosti vrámci zdravotnictví významně zlepšila, ato hlavně díky přijetí nařízení Evropského parlamentu aRady (EU) 2016/679, známého jako GDPR (obecné nařízení oochraně osobních údajů), jehož vymahatelnost vČR dozoruje ÚOOÚ (úřad pro ochranu osobních údajů) azařazení velkých nemocnic do zákona okybernetické bezpečnosti č. 181/2014 Sb., vyhláška č. 82/2018 Sb. (dále vtextu jako ZKB). VČR rovněž vznikla instituce Národní ústav kybernetické ainformační bezpečnosti (NÚKIB), která dohlíží na dodržování zákona č. 181/2014 Sb. ajeho prováděcích vyhlášek. Tento úřad se významným způsobem angažuje vnastavování pravidel pro sektor zdravotnictví vČR, ato včetně menších nemocnic azdravotnických zařízení. NÚKIB zavedl například systém včasného varování před mohutnými kybernetickými útoky (Štýbnar et al., 2021) aspolečně se sdružením CESNET tvoří základní perimetr kybernetické ochrany českého zdravotnictví vrámci sdružení HSOC (hospital security operational center), ve kterém jsou zapojeny již desítky poskytovatelů zdravotních služeb (Cesnet – HSOC, 2021).

Další legislativní aadministrativní podporou pro dodržování zásad bezpečnosti zdravotnické techniky, pod níž spadají iaplikace pro telemedicínu, jsou následující nadnárodní veřejné dohody:

•NIS2 (Network and Information Security), direktiva Evropské komise týkající se obecné vysoké společné kybernetické bezpečnosti ve všech členských státech EU. Právě její adaptace je vČR známá vpodobě zákona okybernetické bezpečnosti[16]. Tento návrh navazuje na směrnici (EU 2016/1148, obezpečnosti sítí ainformačních systémů), která je prvním právním předpisem týkajícím se kybernetické bezpečnosti pro celou EU, aposkytuje právní opatření kposílení celkové kybernetické bezpečnosti vEU.

•MDS2 (Manufacturer Disclosure Statement for Medical Device Security) pomáhá odborníkům odpovědným za hodnocení bezpečnostních rizik při řízení problematiky bezpečnosti zdravotnických prostředků. Jedná se odynamický dotazník pro výrobce zdravotnických prostředků, kde musí dojít ke shodě upřibližně 200 otázek. Částečně reflektuje jednotlivé paragrafy vyhlášky 82/2018 Sb., což může být vodítkem azjednodušením ipro české poskytovatele zdravotní péče (Nema, 2019).

•MDR (Medical Device Regulation), nařízení Evropského parlamentu aRady (EU) 2017/745, ozdravotnických prostředcích, zroku 2017[17] klasifikuje typy zdravotnických prostředků ajejich regulaci při vývoji, výrobě aupgrade. Týká se samozřejmě iaplikací asoftwaru, který shromažďuje zdravotnická data zjiných zařízení.

•Nařízení oelektronické identifikaci aslužbách vytvářejících důvěru pro elektronické transakce na vnitřním trhu, eIDAS, (Nařízení evropského parlamentu arady (EU) č. 910/2014). Vlétě 2021 Evropská komise (EK) podala návrh revize nařízení eIDAS 2.0. Evropská komise vněm do legislativního procesu předkládá významné změny zejména na poli elektronické identifikace, ato zavedením evropské peněženky digitální identity. Cílem EK je umožnit alespoň 80 % občanům EU přístup ke klíčovým veřejným službám[18].

•NÚKIB společně sNAKIT vroce 2020 vydaly tzv. bezpečnostní standard pro videokonference 1.0, jehož cílem je uvést základní požadavky na zajištění kybernetické bezpečnosti, implementace aprovozu videokonzultací avychází zvýše zmíněného zákona č. 181/2014 Sb. ajeho vyhlášky č. 82/2018 Sb. (NAKIT, 2020).

•Zákon oelektronizaci zdravotnictví č. 325/2021 Sb., podle §1 upravuje elektronické zdravotnictví za použití telekomunikačních ainformačních technologií astanoví podmínky pro bezpečné sdílení. Zákon rovněž stanovuje definici pojmu „elektronické zdravotnictví“, viz § 2: „Elektronickým zdravotnictvím se pro účely tohoto zákona rozumí poskytování avyužívání služeb ainformačních systémů Integrovaného datového rozhraní, služeb napojených na Integrované datové rozhraní ainformačních systémů poskytovatelů zdravotních služeb nebo poskytovatelů sociálních služeb…“

•eMeDOcS (Exchange Medical Documents System) buduje, rozšiřuje audržuje komunikační infrastrukturu pro bezpečnou adůvěryhodnou výměnu zdravotnické dokumentace mezi zdravotnickými zařízeními vrámci zdravotnického systému České republiky. Organizátorem agarantem projektu je Kraj Vysočina (eMeDOcS, 2010).

3.2Základní bezpečnostní doporučení

Nejčastější příčinou úniku dat bývá, kromě nedostatečně komplikovaného hesla, zejména ledabylost samotných uživatelů, kteří často posílají své citlivé údaje dobrovolně e-mailem, případně si nechávají na e-mail posílat svoje lékařské zprávy. Vhorším případě si je posílají přes různé komunikátory ve svém smartphone. Často dochází ke spojení lékaře spacientem přes osobní „pseudozabezpečené“ komunikátory achatovací aplikace, ukterých není jisté, kam jsou data uživatele ukládána, kdo přenos „odposlouchává“ akdo „čte“. Je třeba si uvědomit, že žádný podobný výkon nemůže být řádně hrazen ze zdravotního pojištění, jelikož každý telemedicínský výkon má pojišťovnou daná určitá pravidla apokud jej nesplňuje, poskytovatel se vystavuje vysoké pokutě, vhorším případě si pak za téměř „veřejné sdílení svých citlivých dat“ pacient ještě platí.

3.2.1Digitalizace zdravotnictví

Na následujícím příkladu si popíšeme, jak by měl celý proces komunikace vypadat vrámci sítě aktuálně „ideálního“ digitálního zdravotnictví.

Modelový příklad

Souhrnná doporučení

Table of Contents

Úvod

Část I

Teoretická vymezení

1. Úvod do tématu

1.1 Aspekty související s distanční péčí

1.2 Základní terminologie

1.3 Nejčastější IKT v distanční praxi

1.4 Výhody a nevýhody distančního kontaktu

1.4.1 Rizika na straně klientů

2. Profesní kompetence

2.1 Doporučené aplikace a zařízení

2.1.1 Vybavení pro videokonferenci

2.1.2 Platformy

2.2 Likvidace dat a osobních údajů

2.3 Odborné kompetence pracovníka

3. Kybernetická bezpečnost a ochrana dat

3.1 Legislativní opora kybernetické bezpečnosti

3.2 Základní bezpečnostní doporučení

3.2.1 Digitalizace zdravotnictví

Souhrnná doporučení