Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kathryn Hughes

Krabička vzpomínek/THE MEMORY BOX

Copyright © 2021 Kathryn Hughes

Translation © Iva Bartíková, 2022

© Grada Publishing, a. s., 2022

Z anglického originálu The Memory Box, vydaného nakladatelstvím HEADLINE REVIEW, součásti HEADLINE PUBLISHING GROUP,

A Hachette UK Company v roce 2021, přeložila Iva Bartíková

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Redakční úpravy Dana Řezníčková

Korektura Julie Gonzálezová

Obálka Martina Charvátová

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s.

pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2021

jako svou 8354. publikaci

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

Vydala Grada Publishing, a. s.,

pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2022 jako svou 8682. publikaci

Tisk FINIDR

ISBN 978-80-271-6677-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-6676-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-3610-0 (print)

1

2019

Bílí králíci. To byla první slova, která jsem řekla dnes ráno. Opakuji je odnepaměti každý první den v měsíci. Prý to přináší štěstí. Možná si ťukáte na čelo, že jsem se zbláznila, jenže já dnes slavím svoje sté narozeniny, takže na tom asi kus pravdy bude.

Někteří považují moji dlouhověkost za zázrak, ale já se domnívám, že délka života nám je dána v okamžiku početí a že za ni nevděčíme nezlomnému duchu či moderní medicíně. A už vůbec nesouvisí s bílými králíky, samozřejmě. Jednoduše ji máme zapsanou v genech. Když mi bylo dvanáct let, lékaři mi oznámili, že se s vysokou pravděpodobností nedožiji ani dvacítky. Všechny ty lékaře jsem přežila. Celou dobu se ale snažím podávat osudu pomocnou ruku. Starám se o sebe co nejlépe. Nic nepřeháním, ale ani si toho moc neodříkám. Sem tam si dopřeji dortík, gumové medvídky a podobné dobrůtky, protože, jak se říká, žijeme jen jednou. Někteří lidé tvrdí, že za svůj dlouhý život vděčí skleničce whisky. „Každý večer si trošičku navlhčím rty, jak to dělají Skotové,“ říkávají, i když žádného Skota neznají. Já si raději příležitostně loknu ginu. Pozor, klasického ginu, ne těch novodobých výstřelků, jaké běžně seženete v obchodě. Kdo by si dobrovolně koupil gin s příchutí rebarbory a zázvoru? Tak či onak, osud, štěstěna či geny zařídily, že se dnes dožívám sta let. Nebojte se, možná jsem stará jako Metuzalém, ale rozum mi ještě slouží dobře. Jsem spolehlivá vypravěčka. Můžete mi věřit.

***

Ve všední den je společenská místnost vkusně zařízená v tlumených odstínech karamelové, hnědošedé a pistáciové barvy s měkkými sedačkami, do kterých se zaboříte jako do vřelého objetí. Dnes večer ji však ozvláštňují pestrobarevné papírové řetězy, jaké obvykle dělávají děti na základní škole. Nepochybně je vytvořily drobné prstíčky kroužku šikovných rukou. Nad větrací mřížkou se vznášejí tři stříbrné balonky – jednička a dvě nuly. Černé ubrusy na stolech jsou poseté třpytivými hvězdičkami, které bude muset nějaký chudák ráno uklidit. Už teď vidím, že zůstanou zašlapané v koberci nejméně do Vánoc.

Nad provizorním tanečním parketem v rohu stojí čtyřpatrový piškotový dort s džemem a se šlehačkou, ozdobený množstvím svíček. Dozajista ho objednal Frank, to na něj docela sedí. Budeme ho dojídat celé týdny.

Přemýšlím o tom, jestli si dovedete představit, jak vypadá taková stoletá žena. Pokud nejste proti, dám vaší fantazii impulz. Fajn, tak se na to podívejme… Kdysi medově plavé vlasy mi vybledly do stříbrna, ale to by vás zřejmě napadlo i bez mé nápovědy. Kromě toho už ani zdaleka nejsou tak husté jako v mládí a to chmýří, co z nich zbylo, upravuji do účesu, který se podle Candice nazývá vrstvené mikádo.

Pokožku na rukou mám průsvitnou, s jaterními skvrnami a protkanou modrými žilkami. Ruce vždycky váš věk spolehlivě prozradí. Ruce a krk. Klouby na prstech mám vinou artrózy tak oteklé, že až nakonec natáhnu bačkory, budou mi muset rozřezat prsteny, a pod lakem na nehty (ano, stále si je lakuji) mají mé rýhované nehty nevábný nažloutlý nádech. Vyvaruji se okřídlených přirovnání, abych popsala své oči, protože se dosud nenašel nikdo, kdo by byl schopen jednoznačně určit, jestli jsou modré, nebo zelené. Asi se mění podle nálady. Jisté však je, že už jsou poněkud zakalené.

Lidé říkají, že jsem dostala do vínku krásnou pleť. Připouštím, zčásti za ni skutečně vděčím genům, ale řeknu vám tajemství – už téměř osmdesát let si tvář natírám speciálním krémem. Když jsem ještě žila na statku ve Walesu a naše krávy měly suchá, popraskaná vemena, potírali jsme jim je zklidňující mastí. Ano, čtete dobře. Můj recept na hezkou pleť je mast na vemena. Nemáte zač. Příroda mi nadělila i zdravé zuby. Samozřejmě že už nejsou bílé jako kdysi, ale alespoň je mám pořád v ústech, a ne ve sklenici u postele. Zamlada jsem věčně strkala prsty do popela a čistila si jím zuby. Kromě toho jsem se nikdy nevyhýbala odvážné rtěnce. Proč bych nezvýraznila to nejkrásnější na svém obličeji? Dnes jsem zvolila odstín Ruby Woo od nějakého Maca. Dostala jsem tu rtěnku od Candice. Doufám, že nebyla drahá, protože ona toho příliš nevydělává. Koupila mi i zápisník na pět let dopředu. Někdy mě udivuje, jak je ta mládež optimistická.

Na oslavu jsem si oblékla jednoduché, bezvadně střižené černé šaty. Řeknu vám, oděv takové výjimečné kvality obyčejně není levný špás, ale naštěstí pracují v našem second handu dvě milé starší prodavačky, které nemají o módě ani potuchy. Chtěly za ně deset liber. Představte si, deset liber!

Jelikož nejsem odkázána na to, abych okrádala sekáče, dala jsem jim třicet, slušně jsem se rozloučila a nechala jsem je, aby si lámaly hlavu nad tím, co oblečou figuríně ve výkladu, které jsem šaty svlékla.

Rozhlížím se po společenské místnosti, hledám známé tváře. Většinu hostů neznám a nerada se příliš vyptávám. Pravděpodobně je naverbovali z ulice, aby nás na oslavě nebylo málo. Někteří lidé přijdou kamkoli, kde se můžou zdarma najíst. Přestože lampy svítí jen tlumeně, všimnu si, že v jednom ušáku v koutě sedí Frank.

Frank je ten nejlepší přítel, jakého tady momentálně mám. Přistěhoval se před několika měsíci, zpočátku se sice choval trochu odměřeně, ale časem si mě oblíbil. Pokývám směrem k němu a on si nadzvedne na pozdrav neviditelný klobouk. Co vám o něm ještě prozradím? Nedovolím si tvrdit, že je to nejlepší člověk na světě, protože všechny lidi na světě neznám, ale nepochybně by se umístil v první desítce. Je to náramný fešák s pečlivě upravenými vousy. Nedivila bych se, kdyby si je zastřihával pomocí pravítka nůžtičkami na nehty, aby dosáhl vizáže hodné Errola Flynna. Má světle modré oči a hlavu mu zdobí záplava hustých vlasů, bílých a zvlněných jako točená zmrzlina. Docela mu je závidím. Navíc je mladý, je mu jen něco přes osmdesát, což znamená, že já jsem pro něj až příliš stará. A i kdybych nebyla tak stará, nejsem jeho typ. Frank žil padesát sedm let se svým Ernestem, poslední čtyři roky byli dokonce manželé. Navíc přijal jeho příjmení a celé město je znalo jako pana a pana Myersovy. Tomu říkám pravá láska.

Z nějakého nevysvětlitelného důvodu pustili hudbu na maximum, a celá budova se otřásá v základech. Příšerné dunivé basy mi rozechvívají nitro, mám pocit, jako by mi někdo dupal po hrudi, ale nebudu si stěžovat. Nic neprozradí váš věk víc, než když jiné požádáte, aby ztišili hudbu.

Prsty nahmatám zlaté zapínání na kožené lakované kabelce. Stejnou má i Její Veličenstvo. Často přemýšlím, co si do ní asi odkládá. Možná citronové bonbony nebo cukříky pro koně. Britská královna s sebou nemusí nosit peníze ani klíče od domu, a přece má kabelku vždy zastrčenou v ohybu lokte. Věděli jste, že mi poslala blahopřání? Je na něm její fotografie, má na sobě kanárkově žlutý kostým a klobouk stejné barvy. Prý ji těší, že slavím sté narozeniny, napsala mi, a že mi přeje všechno nejlepší. I ona vypadá na svůj věk velmi dobře.

Pozor, přichází Candice. Prsty si zacpává uši a rozhořčeně kroutí hlavou.

„Ahoj, Candice.“

„S kým si to povídáš, Jenny? Viděla jsem, že si něco mumláš pod fousy. Samomluva je první příznak duševní choroby.“

„Ale coby, jen nahlas přemýšlím. Nedělej si starosti.“

„Poprosila jsem je, ať ten bordel trochu ztiší. Mám ti přinést další drink?“

„No, když jinak nedáš… Nalij mi prosím sklenici šampaňského.“

„Máš rozmazanou rtěnku. Počkej, opravím ti to.“ Jazykem si navlhčí špinavý kapesník, přejede mi kolem úst, jako bych byla nějaké ušpiněné děcko. Vím, že to myslí dobře, ale rtěnku si umím opravit sama, děkuji pěkně. Ne že bych byla nevděčná, to ne. Candice je milá a mám ji ráda. Práci v domově vnímá pouze jako dočasné řešení. Sní o tom, že si udělá kosmetický kurz nebo něco takového, a mám dojem, že je hlavní živitelkou domácnosti. Žije se svým přítelem, který je podle mě naprosto nemožný, ale Candice je do něj až po uši zamilovaná. Věčně poslouchám jen „můj Beau tohle“ a „můj Beau tamto“.

Zpočátku jsem si myslela, že trochu přehání, když ho oslovuje francouzskou přezdívkou, ale pak se ukázalo, že Beau je jeho pravé jméno. Alespoň to Candice tvrdí. Věřili byste tomu? Je hudebník. Ne moc úspěšný, ale přece. Vsadím se, že se ve skutečnosti jmenuje Keith nebo tak nějak.

Candice se už vrací ke mně, v jedné ruce drží dvě skleničky šumivého vína, ve druhé papírový tácek s jednohubkami ze švédských stolů.

„Dobrou chuť, Jenny. Kanapky s uzeným lososem a okurkou, malé karbanátky a pár tvých oblíbených cherry rajčátek.“

Na kolena mi rozprostře ubrousek, pak se posadí na boční opěrku mého křesla a napije se vína. „Sto let, hm? Jaké to je – slavit centurion?“

„Netuším, drahá. Nikdy jsem nesloužila v římském vojsku.“

„Cože?“

„Oslavuji centenarium.“

„Aha, jasně. Tak či onak, neumím si představit, že bych žila tak dlouho.“

Rozsvítí se světla a hudba zeslábne na přijatelnou úroveň, až připomíná zvukovou kulisu v supermarketu.

„Až se ty dožiješ mého věku, už to nebude taková zvláštnost. Pochybuji, že si za to vysloužíš pozdrav od hlavy monarchie, ať už to bude kdokoli. Kolik je ti vlastně let?“

„Letos mi bude třiadvacet.“

„Takže ses narodila – kdy? V devadesátém šestém?“

Nakloní se blíž a žertovně do mě šťouchne. „Správně! Fíha, pořád ti to pálí. Jsi super chytrá. I já bych chtěla tak vynikat v matice.“

Člověk by si pomyslel, že jsem právě vyřešila řadu kvadratických rovnic, a ne pouze odečetla třiadvacet od dva tisíce devatenáct. Dnešní mládež mě občas přivádí k zoufalství.

Vtom zaslechnu, že jí vibruje mobil. Candice vstane, vyloví ho z kapsy a se svraštěným čelem se zahledí na rozsvícený displej. Rychle vyťuká esemesku, její palce na okamžik vypadají pouze jako šmouha černého laku na nehty.

„Vždyť jsem mu říkala, že se zdržím,“ vzdychne. „Někdy se mi zdá, že ho chytá skleróza.“ Ukáže mi fotografii dospělého muže, který nasadil rozmrzelou grimasu a vystrkuje spodní ret jako rozmazlený utřinos. Do čela zakrytého červeným šátkem mu padá patka havraních vlasů, a přestože mu část obličeje zakrývají sluneční brýle se světle fialovými skly, vidím, že oči má orámované černou tužkou. Nikdy nevěřte muži, který nosí sluneční brýle uvnitř. A pokud jde o namalované oči, asi tušíte, co si myslím.

„To je Beau?“

Candice něžně pohladí displej bříškem ukazováčku a usměje se na obrázek. „Není rozkošný? Vyfotil se, aby mi ukázal, jak je smutný, že nejsem doma. Prý nemá co jíst, chudáček.“

„Nohy mu neslouží?“

„Jistěže slouží. Jde jen o to, že obvykle vařím já.“ Strčí si mobil zpátky do kapsy. „Zabalím mu něco ze švédských stolů.“ Napije se šampaňského a nenápadně mrkne na hodinky. „Teď se cítím špatně,“ zamumlá. „Měla jsem mu to ráno připomenout, ale když jsem odcházela, ještě spal a nechtěla jsem ho budit.“ Prsty si zabubnuje po stehně. „Pokud chceš, klidně jdi domů. Kvůli mně tady zůstávat nemusíš.“

Položí mi ruku na rameno. „To nepřichází v úvahu. Dnes je tvůj velký den a neodejdu, dokud tě neuložím do postele.“

„Nechci ti přidělávat nepříjemnosti.“

Zamračí se. „Nepříjemnosti? Neboj se. Beau není takový. Když ví, kde jsem, nevadí mu, když si jednou za čas vyjdu do společnosti.“

„To je od něho velkorysé,“ poznamenám, ale Candice sarkasmus v mém hlase nepostřehne.

Najednou mě docela přejde chuť slavit. Papírový tácek s občerstvením, který jsem si položila na kolena, nesplňuje svůj účel. Vlhkem se celý zvlnil a hrstka cherry rajčat se rezignovaně skutálela na podlahu. „Candice, raději už si půjdu lehnout.“

„Ani náhodou!“ vykřikne, vyskočí na nohy a z konferenčního stolku mi nechtěně shodí sklenici se šumivým vínem.

„Doprčic,“ zašeptá a sehne se, aby sklenici zvedla. „Ještě že se to nerozbilo. Přinesu ti nové víno a připijeme si. Nemůžeš jít spát, ještě jsme nerozkrájeli dort.“

Zatleská, aby upoutala pozornost hostů. „Lidičky, poslouchejte. Jenny se potřebuje vyspat, aby byla zítra krásná a svěží, proto nakrájíme dort a zazpíváme jí Hodně štěstí, zdraví.“

Zatímco Candice zapaluje svíčky, někdo utrousí prastarý vtip o tom, že bychom měli pro jistotu přichystat hasicí přístroj.

Svíček není sto, to by bylo absurdní, ale napočítala jsem jich alespoň padesát a jsou rovnoměrně rozmístěné na všech čtyřech patrech dortu.

Po mém boku se objeví Frank a nabídne mi rámě. „Smím?“

Voní nádherně jako vždy. Posunu se na kraj křesla a posbírám síly na to, abych se postavila. Jednou rukou zatlačím do opěrky křesla, Frank mě šikovně nadzvedne, takže se mi podaří postavit se hned na první pokus. Podá mi hůlku a nepustí mě, dokud si není jistý, že nespadnu. Dort je na opačném konci místnosti a já se obávám, že svíčky shoří dřív, než se k nim šnečím tempem doploužím. Candice to nedomyslela. Zatímco se ztěžka vleču dopředu, hosté zpívají Hodně štěstí, zdraví v mučivě pomalém rytmu. Za povzbuzujícího potlesku se mi podaří nabrat dost dechu, abych sfoukla těch pár svíček, které ještě nedohořely. Na rameni ucítím Frankovu dlaň, vroucně mě obejme a vtiskne mi polibek na tvář. „Všechno nejlepší k narozeninám, Jenny.“

Candice si přiloží ruce k ústům a zakřičí: „Proslov!“

Nastane dychtivé ticho a mně se nervozitou stáhne hrdlo.

Většinu hostů neznám, jsou to vlastně cizí lidé, které přemluvili, aby přišli na narozeninovou oslavu stařeny, co přežila všechny své blízké. V duchu si promítnu uplynulé roky svého života. Připadám si, jako bych se dívala na starý filmový pás s černobílými okénky, kde se lidé pohybují trhaně a mnohem rychleji než ve skutečnosti.

***

Když se vrátím do svého pokoje, sednu si na kraj postele, Candice si klekne na podlahu a svléká mi punčochy. Všimne si, že mám oteklé kotníky, a bez váhání mi je promasíruje. Nevím sice, kolik jí platí, ale rozhodně si zaslouží víc.

„Jak se ti líbila oslava?“ zeptá se.

„Moc, má milá,“ odpovím upřímně. „Už si ani nepamatuji, kdy naposledy někdo přichystal večírek na mou počest.“

Vstane a hodí punčochy do koše na prádlo. „Chceš pomoct svléknout šaty?“ nabídne se. Ani nepočká, než odpovím, a rozepne mi zip na zádech. „Tak, ostatní nechám na tobě. Zatím ti uvařím kakao.“

Je to od ní milé. Vyřešila za mě největší nepříjemnosti – punčochy a zip vzadu na šatech – a odešla, abych se mohla sama převléknout do noční košile. I v mém věku je důležité zachovat si sebeúctu a jistý stupeň samostatnosti. Stále mám svou důstojnost. Ten prohřešek s rozmazanou rtěnkou jí prominu.

Když se vrátí, už sedím v posteli v noční košili a opírám se zády o polštář, na tváři se mi leskne tenká vrstva masti na vemena. Obě ruce natáhnu za šálkem teplého kakaa. Ne že bych se bála, že ho neudržím v jedné ruce, jen nechci riskovat. A to zjevně nechce ani Candice – šálek naplnila pouze do tří čtvrtin. Zadívám se jí do tváře a žasnu, že i v tak pokročilé hodině vypadá svěže. Už to její bezvadně upravené obočí mi vyráží dech. Často mi opakuje, že obočí je nejdůležitější součástí obličeje.

Přejde směrem k mému toaletnímu stolku a vezme do ruky zarámovanou fotografii. „Co je to za krasavici?“ zeptá se mě.

Tu fotku jsem vystavila na stolek dnes ráno. Chtěla jsem si připomenout, jak mi lichotilo, když se za mnou kdysi otáčeli muži. „To jsem přece já. Nepoznáváš mě?“

Přiloží mi obrázek ke tváři a uznale vydechne. „Byla jsi kočka, Jenny. Zamlada jsi určitě odháněla nápadníky jak mouchy.“

Skromnost mi brání, abych to přiznala nahlas, ale není daleko od pravdy. Často přemýšlím, jestli by se můj život ubíral jiným směrem, kdybych vypadala jako zadek autobusu.

Vrátí fotku na toaletní stolek a pohledem zavadí o lesklou dřevěnou krabičku. „Ani tohle jsem ještě neviděla.“ Uvolní západku a zvedne víko. Mezi zvědavostí a drzostí je tenká hranice.

„Přines ji sem, drahá.“

Popadne krabičku, přejde k posteli a posadí se na prošívanou přikrývku. „Je nádherná, Jenny.“

Těší mě, že oceňuje vysokou řemeslnou kvalitu ozdobné krabičky, ale pro mě je vzácná zejména tím, co ukrývá uvnitř. Nejsou to šperky, ale vzpomínky na celý můj život.

Candice do ní bez dovolení strčí ruku a vyndá dřevěnou sošku dívky, která s rozevřenou náručí objímá prázdný prostor. Když ji začne převracet v prstech, zpozorním.

„Nechybí té sošce kus?“

Usrknu si kakaa. „Chybí.“

Nic víc nedodám a Candice si znovu prohlíží krabičku, chvíli se v ní přehrabuje, nakonec vytáhne narůžovělý žilkovaný kamínek z daleké pláže, kde jsem nebyla už tak strašně dlouho. Nastavím ruku a ona mi ho vloží do dlaně. Důvěrně známý oblý tvar kamínku mě uklidní, ale zároveň oživí bolestné vzpomínky. Slíbila jsem, že ho budu hlídat jako největší poklad, a slib jsem dodržela. Dodnes ho mám.

Candice si prohlíží staré dopisy, fotografie, zažloutlé novinové výstřižky. Vezme do ruky dvousloupcový článek, který jsem uklidila do krabice teprve před několika měsíci. Papír je ještě bílý, inkoust zatím nevybledl. Letmo zahlédnu palcový titulek, a přestože jsem ho už viděla mnohokrát, stále mnou otřásá. Je to pouze jedno slovo: Vyvražděni.

Přimhouřenýma očima proletí článek. „Proč ho máš schovaný?“ zeptá se.

Výstřižek jí vezmu, přeložím ho na polovinu a zhluboka se nadechnu. „Candice, chtěla bych tě požádat o laskavost.“

„Ano,“ přikývne vesele. „O co jde?“

Říká to tak bezstarostným tónem, jako by se domnívala, že ji poprosím, aby zaběhla do pekárny koupit čerstvý chléb. Jenže za chvíli zjistí, že jde o něco vážnějšího. Mnohem vážnějšího.

„Potřebuji vyřešit jistou záležitost, ale sama to nezvládnu. Musí mi pomoci někdo, komu důvěřuji. Doufám, že když ti odvyprávím svůj příběh, pochopíš, jak je pro mě důležité, abych se na tu cestu vydala.“

„Na cestu? Jakou cestu?“

„Mám poslední možnost, abych se jednou provždy vyrovnala s minulostí.“ Chytím ji za ruce a stisknu jí je takovou silou, až mi zbělají klouby. „Prosím tě, Candice, řekni, že pojedeš se mnou.“

2

1940

Jenny Tannerová chytila chlapce za buclatou ručičku. Ve studené dlani jí připadala jako měkký bochník těsta. Povzbudivě se na něj usmála. „Louisi, netvař se tak smutně. Nikdo si nás nevybere.“

Přes střešní okna pronikaly do kulturního střediska teplé sluneční paprsky. Sál se hemžil desítkami evakuovaných, někteří plakali, jiní se strkali a potáceli, další zírali s vytřeštěnýma očima na dlouhý stůl plný ovocných koláčů a sklenic teplého mléka. Neklidná atmosféra jen zvětšila Louisovy obavy.

Jenny kývla hlavou směrem ke stolu. „Nedáš si koláč?“

Chlapec zkřivil rty a zakroutil hlavou. „Nemám hlad.“

„Musíš mít přece hlad. Už tři hodiny jsi nejedl.“

„Je mi špatně. Chci jít domů.“

Jenny si povzdechla. „Pamatuješ, co jsi slíbil mámě? Řekl jsi, že budeš statečný. Dal jsi jí čestné slovo,“ zdůraznila vážně. Zadívala se mu do uplakaného obličeje. Nosík měl posetý pihami, červené uši mu trochu odstávaly. Před několika hodinami se rozloučili s matkou. Bylo to nesmírně těžké a zdrcující. Jenny by se nedivila, kdyby to chudákovi Louisovi způsobilo trauma na celý život. Mámě se obdivuhodně dařilo maskovat její smutek a žal, ačkoli Jenny bylo jasné, že by se nejraději zhroutila na zem a srdceryvně se rozplakala. Syna objímala tak pevně, až mu zfialověly tváře a musel ji přiškrceným hlasem poprosit, aby ho už pustila. Další záchvat pláče spustil ve chvíli, kdy se dozvěděl, že si může vzít pouze jednu hračku. Vybral si paní Nesbittovou, jednookou plyšovou medvědici, se kterou spával každou noc, a svým malým nosíkem se jí otíral o ucho, dokud se nepropadl do říše snů. Jeho druhý nejoblíbenější společník, zajíc Peter, kterého mu uháčkovala Jenny, když se narodil, se tak stal první obětí války a Louis dělal neskutečný cirkus, že ho musí nechat doma.

„Žádám tě jen o jedno, Jenny,“ řekla její máma. „Zůstaňte spolu. Ať se děje cokoli, zůstaňte spolu.“

Jenny se musela strašně ovládat, aby si udržela kamennou tvář. „Ale co když…“

„Žádné co když,“ rázně ji umlčela máma. „Nechci slyšet ani slovo.“ Zakryla si uši a zakroutila hlavou.

Když k nástupišti na nádraží přijel vlak, Louis objal mámu kolem nohy a nechtěl ji pustit, takže s ním kulhala po refýži a vláčela ho za sebou. Jenny nastoupila do vlaku jako první a napřáhla ruce, aby jí máma podala chlapce, kterého si mezitím sundala z nohy.

Věděla, jak to bylo pro mámu těžké, když se jich měla vzdát. Před sedmi měsíci Connie Tannerová odolala první vlně evakuace, jenomže s každým dalším měsícem Hitlerova armáda postupovala, takzvané Podivné válce odzvonilo, a ona nakonec musela uznat, že na venkově budou děti ve větším bezpečí.

Jenny cítila, že ji bratr zatahal za rukáv. „Co zase?“ zeptala se roztržitě a upírala přitom pohled na pracovníka ubytovacího úřadu s psací podložkou v ruce.

Louis ukázal na své kalhoty. Mezi nohama měl tmavou skvrnu.

„Ach, Lou, proč jsi mi neřekl, že potřebuješ na záchod?“

„Nevěděl jsem, kde je.“

„Zeptali bychom se.“ Kousla se do jazyka, aby bratra neplísnila až příliš. „Podej mi kufr. Musíme tě převléct. Nikdo se neujme malého chlapce, který se počůrává do kalhot.“ Snažila se mluvit uvolněným tónem, ale moc se jí to nedařilo.

Vydala se směrem k zavalité ženě v uniformě ženské dobrovolné služby, knoflíky na bujném poprsí jí držely jen tak tak. V duchu si vybavila maminčina slova. Chovej se slušně a mluv spisovně, jinak získají dojem, že jsou lepší než ty. „Promiňte, my… ehm… máme menší problém.“ Kývla hlavou na Louise.

„Ó, ty chudáčku!“ Žena se sklonila k chlapci a natáhla ruku. „Pojď se mnou, kamaráde, a vezmi si kufr. Rychle tě umyjeme a převlečeme do suchého.“

„Pohlídám ti paní Nesbittovou,“ nabídla se Jenny a Louis jí neochotně podal plyšovou medvědici.

Sledovala, jak odcházejí, pak se vděčně sesunula na nejbližší židli a přiložila si paní Nesbittovou k obličeji. Voněla domovem – játry na cibulce, které máma ráda vařila, ačkoli děti je nesnášely. Unavená Jenny si zabořila prsty do vlasů a masírováním se pokoušela potlačit nastupující bolest hlavy. Pomyslela si, že určitě vypadá hrozně: z Manchesteru jeli dvěma vlaky a autobusem. Když si trochu odpočinula, s námahou vstala a přesunula se ke stolu s pohoštěním. Na dřevěné podlaze se dutě ozývala její hůl. „Podala byste mi kus toho ovocného koláče? Prosím.“

Žena se zarudlým obličejem a květovanou zástěrou nabrala na zelený porcelánový talířek dva kousky. „To je velšský sladký chléb. Domácí.“

Jenny svraštila čelo a přivoněla si k talířku. „Voní jako ovocný koláč.“

Žena stiskla rty. „Je to velšský sladký chléb a raději si na něj zvykej.“

Teprve když přestoupili do druhého vlaku, oznámili jim, že jsou na cestě do Walesu. Byla to jiná země – mluvili tam zcela jiným jazykem. Až se to dozví máma, bude strachy celá bez sebe. Jenny si udiveně prohlížela tabule s dlouhatánskými názvy obcí. Byly plné podivných skupin souhlásek a ona ani netušila, jak se správně vyslovují.

Ve vesnici Cyffordd Llandudno nasedli do autobusu a odtud se šinuli po klikaté cestě podél řeky, dokud nedorazili do Penlanu, městečka usazeného v Conwayském údolí. Široko daleko, kam až oko dohlédlo, se rozprostíraly zelené stráně, pásly se na nich ovce a ve vzduchu se vznášel štiplavý zápach hnoje.

***

„A jsme tady,“ prohlásila zavalitá členka ženské dobrovolné služby, když se vrátila s Louisem za zády. „Je čisťoučký a suchý.“ Posunula chlapce směrem k Jenny. „Tak, a teď už buď hodný a poslouchej maminku.“

„To ne,“ namítla Jenny a posadila si chlapce na koleno. „Nejsem jeho máma. Jsme sourozenci.“

„Sourozenci?“

„Správně. Odjela jsem s bratrem, protože ani já nejsem v Manchesteru v bezpečí.“ Pomalu a přerývaně se nadechla. „Mám nemocné plíce a nohu, chápete.“

Dobrovolnice přikývla, ačkoli to zjevně nechápala.

„Překonala jsem dětskou obrnu,“ vysvětlila Jenny. „Když mi bylo dvanáct.“

„Bože, to je… smutné.“ Žena zrudla, beze slova se otočila a spěchala pryč.

Jenny si překřížila ruce na hrudi, zavrtěla se na židli a opřela si hlavu o zeď. Zavřela oči a rázem ji začal přemáhat spánek. Nejasně k ní doléhaly hlasy dětí, které si náhradní rodiče vybírali a odváděli je do neznáma. Najednou cítila, že jí někdo stiskl rameno. „Promiňte.“ Pracovník ubytovacího úřadu kývl hlavou na postarší pár. Stáli u stolu a popíjeli čaj. „Támhleti manželé by rádi poskytli vašemu malému domov.“

„Louisovi?“

„Přesně tak.“ Natáhl ruku k chlapci, který seděl s překříženýma nohama na podlaze u Jenny. „Pojď se mnou, mladý muži.“

Jenny se pokusila postavit, ale hůl jí sklouzla na zem. „Promiňte, ale nemůže jít beze mě.“

Louis ji chytil za nohu a schoval si tvář do záhybů její sukně.

„Je mi líto, mohou se postarat jen o jednoho z vás. Slibuji, že se o něj dobře postarají. Vychovali několik dětí, jsou velmi zkušení.“

„Poslouchejte mě, buď půjdu s ním, nebo nepůjde nikam. Máme zůstat spolu.“

Úředník se snažil zamaskovat netrpělivost. „Ne, má drahá, vy mě poslouchejte. Obyvatelé našeho městečka projevili velkou laskavost, když se rozhodli přijmout vás a ostatní děti z anglických velkoměst. Pokud odmítnete jejich pomoc, pošramotíte tyto dobré vztahy.“

„Prosím vás,“ naléhala. „Vždyť se podívejte, jak je rozrušený. Beze mě nepřežije.“ Natáhla ruku a položila ji úředníkovi na rameno. „Jistě se najde někdo, kdo si nás vezme oba.“

Úředník zvedl psací podložku, nahlédl do seznamu a ukazováčkem přejel po jednom ze sloupců. „Hm… Evansovi jsou ochotní přijmout dvě děti, ale vyžadují silné chlapce, pomocníky na farmě. Vy ani váš bratr nespadáte do této kategorie,“ odsekl.

Jenny se rozhlédla kolem. Většinu starších chlapců již odvedli a v sále zůstala pouze skupinka opuštěných dětí, kteří vyplašeně žmoulali v rukou sáčky s plynovými maskami a obrovské kufry.

Vážně si přeměřila úředníka, pak se sklonila k bratrovi a zeptala se ho: „Půjdeš s nimi?“

Louis jí křečovitě sevřel sukni. „Ne, Jenny, prosím tě, chci zůstat s tebou.“

Snažila se nedat najevo rozhořčení nad úředníkovou neústupností. Nejraději by na něj zakřičela, ať si tu psací podložku strčí víte kam, ale usoudila, že bude rozumnější zaměřit se na jeho lidskou stránku. „Podívejte se, můj bratříček je velmi citlivý a slíbila jsem mámě, že zůstaneme spolu, ať se bude dít cokoliv. Určitě najdete jiné řešení.“

Zamyšleně si poklepal perem po bradě. „Počkejte tady.“

Když odešel, Louis ji konečně pustil, oči měl oteklé od pláče. Strčil si palec do úst a omotal si pramínek vlasů okolo prstu. Jenny si podrážděně povzdechla. Proč se vždy musí chovat jako mimino? Klesla na židli a zavřela oči. Už nezvládala odolávat zdrcující únavě.

***

Probudil ji cinkot porcelánového nádobí a skřípot židlí na dřevěné podlaze, když uklízeli sál. Promnula si ztuhlý krk, opatrně sundala spícího Louise z kolen na podlahu a přikryla ho kabátem. Už k ní nedoléhala vřava vystrašených dětí, vystřídal ji hlas pracovníka ubytovacího úřadu. Netrpělivě se dohadoval s mladíkem, který před chvílí vtrhl do dveří a horečně se rozhlížel kolem sebe. „Přišel jsem pozdě?“ vypravil ze sebe zadýchaně.

„Nejlepší už jsou pryč, Lorcane. Kde jsi byl?“

Lorcan si strčil ruce do kapes. „Máma dostala chřipku a otec je u krav, pomáhá při telení. Teprve před chvílí jsem skončil s dojením.“

Úředník kývl hlavou směrem k Jenny. „Nechal jsem vám zbytky,“ zachechtal se.

Když na sobě ucítila mladíkův zaražený pohled, neklidně se zavrtěla.

„Tihle dva?“ nevěřícně se zeptal Lorcan.

„Jsou to sourozenci, jí je jednadvacet, jemu bude pět, ale chová se jako batole.“ Mrkl na mladého farmáře. „Je docela hezká, co říkáš?“

„Promiň, Llewe, nemůžu je vzít.“

„Budeš muset. Nahlásili jste, že přijmete dvě děti, a zůstali už jen oni dva. Jennifer May Tannerová a Louis Francis Tanner.“ Obě jména přeškrtl.

„Ale vždyť… ona už není dítě. Proč vlastně přijela?“

Úředník si dlaní zakryl ústa a ztišil hlas. „Myslím, že je mrzáček, má chromou nohu. Při chůzi se musí opírat o hůl.“

„Llewe, musíš mi pomoct. Máma se zblázní. Na farmě potřebujeme kluky, chápeš? Zasadili jsme dva hektary brambor a řepy. Při sklizni budeme potřebovat urostlé pomocníky.“

„Nedražím dobytek, Lorcane. Nemůžeš si vybírat. Když se ti nelíbí, měl ses ukázat dřív.“ Přitiskl si psací podložku k hrudníku. „Jsou tvoji. Pozdravuj mámu. Přeji jí brzké uzdravení.“

Lorcan vykročil k Jenny a kajícně se na ni usmál. „Ahoj,“ pozdravil ji. „Omlouvám se za tu scénu.“

Louis se zavrtěl, palec mu vyklouzl z úst a na bradu mu stekla dlouhá lesklá slina.

„Jenny Tannerová,“ představila se a natáhla směrem k mladíkovi ruku. „A tenhle chlapeček je můj bratr Louis.“

Farmář zaváhal, pak si otřel ruku do kalhot, ačkoli bylo už na první pohled zřejmé, že špíny z celodenní dřiny se nezbaví, jen když si utře ruku o kalhoty. „Lorcan,“ řekl. „Lorcan Evans. Pojďte za mnou.“

„Oba?“

Chvíli se zdálo, že vnitřně zápasí, jako by se neuměl rozhodnout. „Ano, oba.“

***

Vyšli ven. Mezitím pršelo, stromy a keře byly od deště mokré, ale nízko na obloze svítilo slunce a teplý větřík si pohrával se sytě zeleným listím. Vzduch byl čerstvý a svěží a Jenny zhluboka dýchala, aby si vyčistila hlavu. Lorcan nesl oba jejich kufry a přes rameno měl přehozené sáčky s plynovými maskami. „Je to daleko?“ zeptala se.

„Necelé dva kilometry,“ odpověděl.

Mávla holí. „Ehm… Nechci vypadat nevděčně, ale nemůžu jít tak daleko pěšky. Mám za sebou dlouhý den.“

„Nepůjdeme pěšky. Druhá Jenny se o všechno postará.“

„Druhá Jenny?“

Lorcan se zastavil u osla, který trpělivě čekal na kraji cesty. Žertovně ho zatahal za dlouhé ucho. „Většina oslic se jmenuje Jenny.“ Naložil kufry na vůz. „Chceš pomoct nastoupit?“

Jenny si nedůvěřivě prohlédla vysoké schůdky a přemýšlela, jak se vytáhne nahoru, aniž by se totálně znemožnila.

„Počkej, něco vymyslím,“ nadhodil Lorcan. Zmizel za rohem kulturního střediska a za chvíli se vrátil s dřevěnou bedničkou na ovoce. Obrátil ji dnem vzhůru a postavil ji před schůdky. „Lepší?“

Jenny ho chytila za ruku a vylezla na vůz. „Děkuji,“ zamumlala, když se usadila na tvrdou lavici.

Lorcan se otočil k Louisovi. „Teď vysadím tebe?“

Chlapec přikývl a zvedl ruce nad hlavu.

„Prokrista, Lou,“ napomenula ho Jenny. „Zvládneš to klidně sám.“

Lorcan ho chytil kolem pasu a vysadil ho na lavici k sestře. „To nic. Ještě má krátké nohy.“

Jenny se usmála. „Jsi milý, ale nemůžeme ho donekonečna rozmazlovat.“ Poplácala bratra po tváři. „Už je velký kluk.“

***

Vlekli se po úzkých cestičkách obrostlých hlohem tak hustě, až jim trnité větve drápaly ramena. Oslice funěla námahou. Jakmile dorazili na konec hrbolaté polní cesty, Lorcan seskočil z vozu a otevřel bránu. Nakřivo na ní visela dřevěná tabulka s kostrbatým, ručně psaným nápisem. Jenny naklonila hlavu, aby si ho přečetla. Fferm Mynydd. Samotný statek vypadal jako vystřižený z kresby pětiletého dítěte: obdélníkový, se třemi čtvercovými okny v patře a dvěma v přízemí. Mezi okny v přízemí se táhla prostorná veranda. Nechyběl ani nahnutý komín, z nějž vycházel kouř. Podle šedavého odstínu omítky Jenny usuzovala, že kamenné zdi natřeli vápnem už hodně dávno. Okenní rámy byly namalované křiklavým odstínem zelené.

„A jsme tady,“ prohlásil Lorcan a podal Jenny ruku. „Vítejte na farmě Mynydd.“

Svraštila čelo. „Zopakuješ, prosím tě, jak se to tu jmenuje?“

„Mynydd. Ma-nyt. Ma jako máma, nyt jako třeba nýtek. V překladu z velštiny to znamená hora.“ Ukázal na kopec zarostlý nízkými keři, který se zvedal za domem.

„Ma-nyt,“ napodobila ho Jenny. „Vyslovuji to dobře?“

„Skoro,“ pokrčil rameny a sundal Louise z vozu.

Na verandě před domem ležel černobílý pes. Když zaslechl jejich hlasy, zvedl hlavu, nastražil uši a s vyplazeným jazykem se rozběhl k nim. Louis se rychle schoval za Jenny.

„Nazdar, kamaráde!“ Lorcan pozdravil psa a poškrábal ho za ušima. „Tohle je Brindle. Chceš si ho pohladit, Louisi?“

Chlapec mlčky zakroutil hlavou. Stále se ustrašeně krčil za sestrou.

„Pro lásku boží, Lou,“ vzdychla Jenny. „Neboj se, nekousne tě.“ Podívala se na Lorcana, aby se ujistila. „Nebo ano?“

„Určitě ne, je hravý a přátelský.“

„Lorcane, jsi doma.“ Z jakési hospodářské budovy vyšel starší muž v hnědých montérkách s fleky od něčeho, co vypadalo jako krev. Než došel až k nim, stáhl si z rukou dlouhé gumové rukavice. „Koho jsi nám to sem přivedl?“ Přeletěl pohledem z Jenny na Louise a zasmál se.

„Tati, tohle jsou Jenny a její bratr Louis. Jsou z Manchesteru. Jenny, Louisi, seznamte se s mým otcem Brynem Evansem.“

Chovej se slušně a nezapomeň na dobré mravy. „Moc mě těší,“ Jenny natáhla ruku směrem k Brynovi, ale vzápětí ucukla, protože si všimla, že má ruce stejně špinavé jako montérky, přestože pracoval v gumových rukavicích. Krev. Do nosu ji udeřil nepříjemný kovový zápach.

„Lorcane, dohodli jsme se, že přivedeš dva statné kluky. Tihle dva nám asi nebudou moc platní.“ Ukázal hlavou na Louise. „Malý vypadá, že ho odfoukne silnější vítr.“

Jenny položila bratrovi ruku na rameno, jako by ho chtěla chránit. „On vás slyší, víte?“ V duchu se jí vybavila maminčina tvář. Buď zdvořilá. Kousla se do jazyka a co nejklidnějším tónem pokračovala: „Pane Evansi, ani pro nás to není jednoduché. Myslíte si, že jsme chtěli odejít z domu? Dovedete si vůbec představit, jaké trauma způsobí malému chlapci odloučení od matky?“

Vtom do debaty zasáhl Lorcan, který gestem naznačil, aby se utišili. „Uklidni se, tati, půjde to. Jenny a Louis mají za sebou dlouhou cestu. Vezmeme je dovnitř, ať si odpočinou, a až se zítra probudíme, budeme se na celou situaci dívat jinak. Ráno bývá moudřejší večera.“

Bryn zakroutil hlavou a významně se usmál. „Takové krasavici jsi asi nemohl odolat, hm?“

Přestože se Jenny snažila ovládat, rozpaky celá zrudla.

***

Ložnici před jejich příchodem důkladně vyvětrali. Většinu prostoru zabíraly dvě kovové postele a masivní dřevěná skříň. Na holé podlaze ležela pouze ovčí kožešina, která podle Jenny vypadala nepochybně lépe na těle původní majitelky. V koutě stálo houpací křeslo s vybledlým károvaným polštářkem. Louis na něj vylezl, chytil se za boční opěrky a rozhoupal se. Poprvé ten den se mu na rtech objevil náznak úsměvu. Jenny popošla k oknu. Bylo tak nízké, že se musela přikrčit, aby viděla ven. Výhledu do dálky clonil skalnatý kopec ozářený měsíčním svitem, ale Jenny musela uznat, že je to hezčí než výhled na ošuntělé uličky s přeplněnými odpadkovými koši, na jaký byla zvyklá doma v Manchesteru. Zatáhla roztřepené závěsy a se svraštěným čelem promnula tenkou záclonu mezi prsty. Možná se jí podaří sehnat nějaké staré látky a ušije trochu kvalitnější závěsy. Paní Evansovou to jistě potěší.

„Tak, Louisi, umýt a spát. Kterou postel chceš?“

„Nemůžu spát s tebou?“

„Budu hned vedle tebe. Musíš se konečně naučit spát ve vlastní posteli. Máma tě rozmazlila.“ Vzala ho za ruku. „Pojď, ať ti nevychladne voda.“

Do lavoru s teplou vodou, který jim přinesl Lorcan, namočila flanelový ručník a vydrhla bratrovi špinavý krk.

„Au, to bolí.“

Nevšímala si ho. „Ruce do lavoru, Louisi, pořádně si je umyj.“

Když byl hotový a konečně si lehl, co nejtěsněji ho zabalila do přikrývky, jako by se bála, že pokud ho doslova nepřiková k posteli, v noci se pokusí utéct. „Mám pro tebe překvapení. Kterou ruku chceš?“

Zavrtěl se, aby se posadil.

„Ne, nehýbej se. Lež, protože jinak nic nedostaneš.“

Soustředěně svraštil čelo, přemýšlel, jestli si má vybrat pravou, nebo levou ruku, a očima nerozhodně těkal z jedné strany na druhou.

„Rychle, Louisi, kterou ruku? Není to tak těžké.“

„Levou.“

„Ta-dá!“ V levé ruce jí visel háčkovaný zajíc.

„Peter!“

„Propašovala jsem ho v kufru.“ Zastrčila mu zajíce pod ruku k plyšové medvědici a políbila bratra na čelo. „A teď už spi.“

***

Přestože byl Louis unavený, trvalo téměř hodinu, než usnul. Jenny ho pomalými krouživými pohyby hladila po zádech, až se nakonec se zatajeným dechem odvážila zvednout z postele a opatrně vyšla z pokoje.

Dole v přízemí seděl Lorcan u krbu a zamyšleně hladil psa, který mu ležel na klíně. Tmavé nepoddajné kučery si sčesal z obličeje, čímž mu ještě lépe vynikla jeho větrem ošlehaná pokožka. Jenny zaklepala holí na kamenné podlaze. „Můžu dovnitř?“

Pes zvedl hlavu, seskočil na zem a lehl si před krbem. Lorcan rychle vstal. „Samozřejmě, posaď se do toho křesla, je pohodlnější.“

Sedla si a zabořila se do měkkého křesla. Měla pocit, že se do něj celá propadla. „Kde jsou tvoji rodiče?“

„Máma se ještě necítí dobře, leží v posteli. Otec už šel nahoru. Dojit začínáme v půl šesté.“

„V půl šesté?“ užasle zopakovala Jenny. Zarazila ji představa, že Bryn vstává v takovou nekřesťanskou hodinu.

Lorcan si přitáhl těžkou dřevěnou židli. „To je nejlepší část dne,“ mrkl. „Brzy to pochopíš.“

Přehodila si nohu přes nohu, čímž se jí trochu pootevřel župan. Uvědomila si, na co se Lorcan zadíval, ale on rozpačitě odvrátil zrak a pokusil se tvářit jakoby nic. „Ehm… Louis spí?“

Přitáhla si župan zase víc k tělu. „Klidně se mě na to zeptej. Jestli chceš.“

Lorcan se poškrábal za uchem a nervózně si hrábl do vlasů. „Co se ti stalo?“ odhodlal se nakonec.

Promluvila věcným tónem. Už si na svou nemoc tak zvykla, že si téměř nepamatovala na časy, kdy byla zdravá. „Jako dvanáctiletá jsem dostala obrnu. Zeslábla mi levá strana těla, zejména noha. Proto ji mám hubenější než pravou. V dětství jsem nosila ortézu, teď si pomáhám tímto.“ Kývla směrem k hůlce opřené o křeslo. „Nemoc mi zasáhla i plíce. Tři měsíce jsem ležela v nemocnici. Za dva roky jsem chytla zánět průdušek, i to mě dost zdecimovalo, ale jsem tady, nevzdávám se.“

„To je…“ Lorcan hledal správná slova. „Chci říct… tedy…“ Raději to nedořekl. „Z Anglie jsi odjela ze zdravotních důvodů?“

Jenny si povzdechla. „Zčásti ano, ale především kvůli Louisovi. Máma se bála, že by to sám nezvládl. Viděl jsi, jaký je. Někdy se chová jako miminko.“

„Nemá to snadné. Je daleko od domova, v cizině…“

Smutně se usmál a oči se mu zaleskly v záři ohně. „Brzy si zvykne. Postarám se o to. I rodiče si ho oblíbí. Chtěli dva silné chlapce, ale nějak si poradíme.“

„Louis to nakonec zvládne, děti jsou přizpůsobivé,“ přisvědčila. „Bojím se spíš o mámu. Od otcovy smrti žije sama. Stará se o dům, živí nás… Pracuje v továrně jako mzdová účetní. Snažím se jí pomáhat, jak se dá, ale nemám pravidelný příjem, a protože je válka, pochybuji, že o mé služby bude velký zájem.“

„O jaké služby?“ vyzvídal Lorcan.

„Jsem krejčová. Zákazníci mi přinesou látku a vzor a já jim na singrovce ušiji šaty na míru. Kromě toho šaty upravuji, přešívám a podobně. Vyhovuje mi to, můžu pracovat z domu a není to moc namáhavé.“

„Možná budeš mít víc práce, než si myslíš. V těchto dobách se lidé musí o šaty, co mají doma, lépe starat.“ V komíně zaskučel vítr a ten podivný zvuk Jenny připadal jako z jiného světa. Zachvěla se a ohlédla se přes rameno.

Lorcan sáhl po pohrabáči a prohrábl polena v krbu. „Říkáš, že tvůj otec zemřel?“

Zavřela oči, chtěla si představit otce jako živého, dýchajícího člověka, ne jako nehybnou mrtvolu oděnou v obleku, uloženou v úzké rakvi. Každý den litovala, že se na něj šla podívat do pohřebního ústavu. „Infarkt,“ přikývla. „Bylo mi sedmnáct a Louis byl na světě jen krátce. Nepamatuje si na něj.“ Sevřela v dlani hůl. „Chudáček. Hodil by se mu mužský vzor, aby se trochu vzchopil. Máma ho nesnesitelně rozmazluje.“

Lorcan se na ni zadíval, soucitně přimhouřil modré oči a promluvil tichým, sotva slyšitelným hlasem. „Neumím si představit, že bych vyrůstal bez otce.“

„Máš sourozence?“

Zakroutil hlavou. „Jsem jedináček.“

„Kolik ti je let?“

„Dvacet dva.“

„Dost na to, aby tě povolali.“

„Farmáři jsou osvobozeni od vojenské služby. Rád bych narukoval, ale máma s tím nesouhlasí a nechci ji trápit.“ Rezignovaně pokrčil rameny. „Potřebují mě tady a s tím se musím smířit.“

„I prací na farmě přispíváš k dobru společnosti. Jíst se přece musí.“

„Ano, asi máš pravdu.“

Jenny se usmála a prsty zabubnovala po opěrce křesla. Rozhlížela se po kuchyni s nízkými dřevěnými trámy a hrbolatou kamennou podlahou. Na třech policích příborníku v koutě se skvěl modro-bílý čínský porcelánový servis, ze stropního věšáku visely úhledně seřazené měděné hrnce a pánve. Ještě jednou se kradmo podívala na Lorcana, jak sehnutý přikládá polínka do ohně. Mohli s bratrem skončit i na horším místě.

3

2019

Když Candice přišla domů, v oknech v bytě byla tma. Vyklepala mokrý deštník, opatrně zasunula klíč do zámku a potichu zanadávala, když se jí igelitová taška zachytila o kliku. „Doprčic,“ zasyčela a zalomcovala klikou, aby tašku uvolnila.

Na společné vstupní chodbě nájemního domu se hromadily hnědé obálky a letáky z pizzerií. Do nosu ji udeřil zápach plesnivého koberce. Nikdy si na něj nezvykne. Protáhla se mezi dvěma koly opřenými o zeď hned pod oznámením, aby lidé nenechávali kola na chodbě. Jakmile vyšla do patra a odemkla dveře, dolehl k ní rozespalý hlas. „Candice, jsi to ty?“

„Ano, Beau. Promiň, vzbudila jsem tě?“

Vešla do ložnice. Ležel v posteli a opíral se o polštáře s rukama za hlavou. „Jak to, že už jsi v pyžamu? Je teprve půl dvanácté. Jindy si chodíš lehnout až okolo jedné.“

„Co já vím…“ pokrčil rameny. „Bez tebe jsem se nudil. Proč jsi byla pryč tak dlouho?“

Sedla si na postel a z tašky vyndala papírový sáček s jídlem. „Říkala jsem ti, že Jenny slaví stovku. Její příbuzní už nežijí, a tak byl každý host vzácný. Musela jsem zůstat až do konce, a když jsem ji pak ukládala do postele, chtěla si ještě povídat. Víš, jaká je – když se rozpovídá. Ale každopádně jsem ti donesla koláče a párky v listovém těstě.“

Překřížil si ruce na hrudi a zakroutil hlavou. „Už nemám hlad. Přešla mě chuť.“

„Máme plnou ledničku. Mohl sis něco udělat.“

„To není moje parketa. Vaření máš na starosti ty. Prosil jsem tě někdy, abys vysypala smetí?“

„Co to má s tím společného? Kdybych viděla, že máme plný koš, a ty bys nebyl doma, bez řečí bych ho vysypala.“

„Fajn,“ zamumlal rozmrzele. „Jsem unavený, nechci se hádat. Ať je po tvém.“

Přitiskla se k němu a bříšky prstů mu pohladila tetování anděla na hrudi. Snažila se ignorovat, že má vlasy načichlé marihuanou. „Promiň, zlato.“

Podíval se jí do očí. „Ne, ty promiň,“ hlesl. „Chovám se jako zoufalec. Jde jen o to, že mi hrozně chybíš, když nejsme spolu. Nelíbí se mi představa, že si užíváš beze mě.“

„Užívám?“ zopakovala se smíchem. „Věř mi, raději bych seděla s tebou doma.“

„Máš pravdu, starobinec Poslední dějství asi není doupě neřesti.“

„Nenazývej ho tak, Beau. Dobře víš, že je to soukromý domov důchodců Green Meadows.“

Odmlčel se a žmoulal přikrývku mezi prsty. „Vadí mi, že musíš tolik pracovat. V porovnání s tebou vypadám jako totální flákač.“

„Nevypadáš. Nemůžeš za to, že máš tak nevyzpytatelné povolání. Kromě toho minulý týden jsi na té svatbě vydělal tři sta liber, a až budeš známější, vyděláš ještě víc. A mají se ti ozvat z toho baru ve Fallowfieldu, kde bys vystupoval každý čtvrtek večer, zapomněl jsi? Pokud to vyjde, bude nám fajn. Připočítej k tomu můj plat a jednoho dne si možná našetříme na vlastní bydlení.“ Přitulila se k němu co nejtěsněji. „Jen si to představ… Měli bychom opravdový domov.“

Zavřela oči a zasnila se s hlavou položenou na Beauově hrudi. „Nikdy jsem nebydlela ve vlastním. Žádný dům jsem nenazývala domovem.“

„Dobře, už toho mám dost,“ prohlásil Beau rozhodně, shodil ze sebe přikrývku, sedl si na kraj postele a zajel si rukou do vlasů. „Najdu si pořádné zaměstnání. Není fér, že veškerou zodpovědnost neseš na ramenou jenom ty.“

Zvedla se na kolena, masírovala mu ramena a přitom ho uklidňovala. „Neblázni. Žádné zaměstnání si hledat nebudeš. Nechci, aby ses vzdal svých snů. Jsi nesmírně talentovaný zpěvák a skladatel. Máš úžasný hlas, dobře vypadáš a vyzařuje z tebe přirozené charisma. Nedovolím, abys zahodil svůj potenciál. Dřív či později určitě prorazíš.“ Políbila ho na šíji. „Měl by ses přihlásit do jedné z těch pěveckých soutěží, co dávají v telce. Jsi mnohem lepší než ti pitomci, co se tam vecpali.“

Posadil si ji na kolena. „Ach, Candice, čím jsem si tě zasloužil?“ Políbil ji na rty, jeho důvěrně známý cigaretový dech ji uklidňoval. „A teď bys mi mohla udělat něco dobrého na zub.“ Zvedl sáček se zbytky občerstvení z oslavy a znechuceně pokrčil nosem. „Tyhle sračky jíst nebudu.“

Beau měl zjevně špatnou náladu, a tak se Candice rozhodla, že mu tu novinu oznámí ihned, ať to má co nejdřív z krku.

„Zanedlouho si budeš muset celý týden vařit sám. Já odjedu do zahraničí.“

„Cože? Kdy? Kam?“ V hlase se mu ozývala panika.

„Jenny mě požádala, abych s ní jela do Itálie. Prý se musí vyrovnat s minulostí. Zatím nevím, co přesně tím myslí, ale řekla mi, že když ji vyslechnu, všechno pochopím. Týká se to nějakého výročí nebo pietní vzpomínky. Ale pojedeme až v květnu, takže máš dost času, aby ses s tím smířil.“

„Opustíš mě?“

„Budu pryč jen týden.“

„Celý týden mě necháš doma samotného?“

Žertovně ho poplácala po rameni. „Zvládneš to, hlupáčku.“ Sklonila se, aby ho políbila na tvář, ale odvrátil hlavu.

„Beau?“

Přitáhl si přikrývku, lehl si a otočil se tváří k oknu.

„Nepřeju si, abys někam odjela, Candice. Snad od tebe nežádám tak moc, když chci, abys brala v úvahu mé pocity.“ Natáhl se k lampě na nočním stolku a zhasl. „Doufám, že do rána dostaneš rozum.“

4

Ozdobné třpytivé hvězdičky ucpaly vysavač, přesně jak jsem předpokládala. Balonky ve tvaru jedničky advou nul splaskly, stříbrný obal se zmuchlal aztratil tvar. Prostě přestal plnit svůj účel. Dřív nebo později to dostihne nás všechny.

Sedím sFrankem vzimní zahradě, oba jsme zahloubaní do svých myšlenek, díváme se na povadlé, odcházející sněženky vedle čerstvě rozkvetlých tulipánů. Dovnitř pronikají sluneční paprsky, ale vdálce se rýsují mračna barvy obzvlášť ošklivých modřin.

Zvedne hlavu, roztáhne rty do úsměvu, ale vočích se mu zračí hluboký žal. Roztřesenou rukou vytáhne kapesník anemotorně si otře obličej.

„Franku, zlato, stalo se něco?“

„Tak vidíš.“

Table of Contents

1

2

3

4