Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Rebecca Zanetti

Přežij, dokud můžeš

Z anglického originálu You Can Die,
vydaného nakladatelstvím Zebra Books v New Yorku
v roce 2023, přeložila Zdenka Lišková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024
jako svou 9298. publikaci.

Korektura Naďa Hloušová
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Martin Kábrt
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

You Can Die © 2023 by Rebecca Zanetti
Published by Zebra Books, New York, USA
Translation © Zdenka Lišková, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024
Cover Design © Martin Kábrt, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-815-0 (ePub)
ISBN 978-80-7625-814-3 (pdf)
ISBN 978-80-7625-333-9 (print)

Tuto knihu věnuji fotbalovému týmu roku 2022 Polytechnické univerzity v Montaně, jehož hra mi byla během letošní sezóny inspirací a zároveň zábavou. A také skvělým rodinám hráčů,
které jsme měli to štěstí poznat.

PROLOG

Chladná mlha visela nízko, téměř k hrubé dlažbě. Stanové městečko bičoval zuřivý déšť, jehož hukot mírnil hluk dopravní špičky i časté troubení klaksonů nad jejich hlavami. Vivienne Vuittronová sklonila hlavu a přitáhla si kapuci těsněji k hlavě. Dál se prodírala bludištěm dočasných přístřešků a snažila se držet co nejdál od jejich vstupních otvorů.

„Tohle je šílený,“ zamumlal vedle ní Ryan s rukama v kapsách a hlavou skloněnou proti dešti, který mu lepil vlasy k hlavě.

„Já vím,“ zašeptala. „Přestaň si stěžovat a pojď.“ Sledovala pípající červenou tečku na displeji svého mobilu a zažívala zvláštní pocit odloučení od těla, jako by se právě účastnila námořního výsadku nebo něčeho podobného.

Ryan se rozhlédl. „Není to tu bezpečný. No tak, Viv. Pojďme zpátky do auta.“

„Ne.“ Jeho staré pomačkané subaru nechali na opačném konci mostu; snad ho nikdo neukradne.

„Jsme na cizím pozemku,“ zasyčel Ryan. „Myslím. Nebo nejsme, ale každopádně to tu není bezpečný.“

Viv měla sevřený hrudník a třásly se jí nohy. Sotva rozeznávala množství stanů pod silničním nadjezdem, ale dál sledovala blikající světlo a obešla zelený stan, z jehož ventilačního otvoru se valil kouř připomínající vůní marihuanu. Brodila se bahnitými kalužemi a v duchu děkovala, že se jí podařilo Ryana přemluvit, aby šel s ní. Bylo by příliš děsivé jít sem sama. Nad hlavou jim projížděla auta mířící bůhvíkam.

Po špičkách překročila pár použitých injekčních stříkaček a zatoužila utéct zpátky k autu. „Už tam skoro budeme.“

„Kde jako? Jsme uprostřed hnusnýho stanovýho městečka. Tady tvůj táta nebude,“ mračil se Ryan a vypadal přitom celkem roztomile. Chodili spolu skoro měsíc a byl to asi ten nejhezčí kluk, jakého kdy poznala.

„Když s Kirsti podváděl mou mámu, nejspíš tu jeho dodávku zaparkovali kdekoli. Jestli teď s někým podvádí Kirsti, potřebuju aspoň jednu fotku.“ Už víc než před měsícem mu do jeho obří peněženky podstrčila zavazadlový GPS lokátor, díky kterému zjistila, že často navštěvuje podivná místa. Na opačném konci stanového městečka byla cesta a její otec by mohl parkovat tam.

Uvnitř žlutého stanu někdo zasténal a ona přidala do kroku.

Ryan ji následoval. „Víš, že nestihneme první a druhou hodinu, viď?“

„Nejspíš ani třetí,“ zašeptala. „Proč tě to najednou trápí? Ty chodíš za školu pořád.“ Což byla jedna z věcí, které se jí na něm líbily.

„Já se ulejvám jenom z první, protože na ni máme trenéra a v podstatě tam nemusím chodit.“ Přeskočil něco, co vypadalo jako hromada použitých dětských ubrousků. „Vím, jak si udržet zdraví, kotě,“ zakmital obočím.

Sklopila oči. Jeho smysl pro humor bylo to další, co se jí na něm líbilo. Navíc měl pískově blond vlasy, nádherné modré oči a ramena široká tak, že ho v týmu amerického fotbalu stavěli na pozici středního obránce. Než ho poznala, ani nevěděla, co takový střední obránce vlastně dělá. „Pojď, tudy. Pan Právnické Eso nebude rád, až nás tady uvidí.“

„Neříkala jsi, že je tvůj táta zubař?“ Ryan vytáhl ruce z kapes a za chůze se přesunul vedle ní.

Povzdechla si. „Jo, jako právník nestál za nic, tak šel studovat zubařinu. Tam se seznámil s mojí mámou. Začala pracovat, aby mu pomohla školu zaplatit. Pak byl nějakou dobu zubařem, ale jak víš…“

„No jo,“ řekl Ryan. „Promiň.“

„To nic.“ Její otec opustil mámu kvůli své dentální hygienistce a zároveň dostal výpověď. Takže se vrátil k práci právníka, kterou nejspíš stejně dělal mizerně.

Ryan obešel hromadu roztrhaných a zakrvácených košil. „Aspoň měl něco, o co se mohl opřít.“

„Podle mě se opřel o svou přítelkyni,“ odfrkla si. „Ta barbína. Nemůžu uvěřit, že s ní pořád je.“ Bylo to smutné, protože otcova nevěra její matce velmi ublížila, ale na druhou stranu – on se o ně nijak zvlášť nestaral ani předtím. Teď nejspíš podváděl i Kirsti. „Jestli se mi ho nepodaří vyfotit, aspoň mu přilepím vzkaz na přední sklo. Pak možná stihneme třetí hodinu.“

Dál se brodila bahnem a z vlasů jí kapalo do obličeje.

„Proč mu prostě nezavoláme?“ zamyslel se Ryan.

„Zavolal bys svému tátovi?“

Ryan odkopl kámen z cesty. „Můj fotr je v base.“

To byl jeden z důvodů, proč se sblížili. Oba jejich otcové stáli za hovno. „Jo, já vím. Je mi to líto.“

„Nemusíš ho litovat, byla to jeho vina. Je to feťák, který se rozhodl vykrást stavební buňku.“ Ryan šťouchl botou do srolovaných ponožek. „Lidi na drogách dělají ty nejstupidnější věci.“

„Já vím,“ přisvědčila Viv. „Můj táta není feťák. Je to prostě kretén.“

Červené světlo se rozblikalo rychleji a Viv zůstala s nakloněnou hlavou zaraženě zírat na fialový stan. Jeho látka nebyla v porovnání s ostatními stany ošlehanými počasím vybledlá a prošívání vypadalo zánovně.

Ryan naprázdno polknul. „Myslíš, že je tam?“ zašeptal.

Viv se ušklíbla. Teď nenáviděla svého otce víc než kdy předtím. Jaký úchylák to odjede dělat do fialového stanu?

Ryan si odkašlal. „Ty vole. Myslel jsem, že má krizi středního věku. Ale bez urážky, tenhle chlápek si chce jenom užít. Tohle je šílený místo.“

„To mi povídej,“ zamumlala Viv.

Ryan se rozhlédl po okolních stanech, jako by pátral po hrozbách. „Takže si koupil stan a odvázal se na tak nechutným místě, jako je tohle, místo toho, aby tvojí ségře vydělal prachy na novou uniformu do kapely?“

„Je ubohej,“ utrousila Viv s bolavým srdcem. Nechtěla plakat. Už nikdy víc. „Jako by nestačilo, že mu alimenty strhává stát, protože by je jinak neplatil; on nedodržuje nic, k čemu se zavázal.“

Vzkaz, který mu napsala, jí ztěžkl v kapse. Nebyla v něm milá. Napsala mu upřímně, co si o něm myslí, a taky že by se měl vzpamatovat a trochu jim pomoct. Její máma měla problémy za všechno platit.

Viv si připravila foťák, přikrčila se a odhrnula chlopeň stanu.

Při pohledu na to, co spatřila, se jí zatmělo před očima. „Proboha,“ hlesla, neschopná pohybu.

„Co je?“ ozval se Ryan, sklonil se a vzápětí zalapal po dechu. Okamžitě ji popadl a odtáhl ji zpátky. „Viv?!“

„Já vím,“ vymáčkla ze sebe s pohledem vytřeštěným dolů.

Její otec ležel zcela nahý na zádech s očima dokořán směrem k vrcholu stanu. Roztrhané oblečení téměř zakrývalo koženou aktovku, kterou někdo pohodil do rohu. Hruď měl pokrytou krví, která se kolem něj rozlila v kaluži. Viv nemohla odtrhnout oči od děsivého pohledu na barevné valentýnské bonbóny nacpané do jeho úst a rozsypané po celém jeho obličeji. Cukrátka ve tvaru srdíček pokrývala jeho zkrvavené tváře a popadala i do rudé kaluže kolem jeho hlavy.

Z velké dálky slyšela křik. Z velké dálky.

Ryan s ní zatřásl. „Viv. Viv. Přestaň křičet.“

Nemohla.

KAPITOLA PRVNÍ

Laurel Snowová si v matčiných tmavomodrých lodičkách na nízkém podpatku razila cestu po rozpadajícím se chodníku. Vlhkým vzduchem se nesl těžký pach marihuany. Pod betonovým příkrovem mostu byly nahodile rozmístěné modré celty a malé stany, jejichž obyvatelé se drželi uvnitř, chráněni před prudkým deštěm.

Nejvzdálenější část prostranství pod nadjezdem ohraničovala žlutá policejní páska, za níž se pohybovali dva uniformovaní policisté, kteří chodili od stanu ke stanu a dělali si poznámky. Severně od Laurel mlčky stála sanitka s prázdným místem za volantem.

„Děkuju, že jste si udělala čas,“ poznamenala její průvodkyně, agentka FBI Sally Rodriguezová, jako by spolu právě usedly k šálku čaje. Poté, co Laurel obdržela pokyny z Washingtonu, vyzvedla ji agentka Rodriguezová na Washingtonské univerzitě v polovině její přednášky o behaviorální analýze. Přestože její výukový blok začínal už v osm ráno, byla aula plná studentů.

Laurel se v koutku duše ulevilo, že mohla hodinu zkrátit. Veřejné vystupování nepatřilo k jejím nejlepším dovednostem.

Pevněji si utáhla pláštěnku kolem pasu. Moc dobře si uvědomovala, že je její oblečení na místo činu nevhodné. Jednoduchý modrý kostýmek se sukní doplněný bílým pláštěm se mnohem víc hodil pro její dnešní roli hostující přednášející. Opatrně překročila odhozené použité injekční stříkačky. Vlasy se jí lepily deštěm a jeho kapky jí stékaly po obličeji, takže si je stále otírala. „Jak to, že mě k tomu přizvali?“ Podle slov jejího nadřízeného ve Washingtonu pochopila, že šéf seattleské pobočky FBI není zrovna nadšený z myšlenky, že Laurel povede oddělení pro násilnou trestnou činnost přímo v Genesis Valley, které bylo vzdálené pouhé dvě hodiny na východ od nich.

„Mě se neptejte.“ Agentce Rodriguezové bylo kolem čtyřiceti a nosila přísně střižené mikádo s šedavě blond melírem prosvětlujícím její tmavohnědé vlasy. V jejích světle hnědých očích se zračila inteligence a lesk, který prozrazoval, že svou práci dělá nějaký ten pátek. Měla podsaditou postavu a překvapivě útlý obličej. Její turistické boty byly pro daný terén ideální. „Případ sice spadá to do naší jurisdikce, protože se nacházíme na okraji Národního lesa Mount-Baker Snoqualmie, ale doufám, že ho budeme moci předat do vaší kompetence, jelikož jsme na oddělení v Seattlu dost vytížení.“ Nad jejich hlavami se po dálnici I-90 proháněla auta.

Vlevo od nich seděli v oranžově zbarveném stanu dva muži. Hráli karty, kouřili doutníky a netečně sledovali Laurel, jak prochází kolem. Oba měli dlouhé šedivé vlasy a vousy a na sobě otrhané rukavice a vrstvy špinavého oblečení.

Rodriguezová jim věnovala letmý pohled, ale pokračovala v chůzi. „Okresy i města se snaží tahle stanová městečka v posledním roce likvidovat, ale stačí den dva a zase vyrostou.“ Ukázala před sebe na jasně fialový stan postavený poblíž seschlých křovisek, u něhož se hemžili kriminalističtí technici v bílých kombinézách. „Je tu koroner ze Seattlu, ale na požádání případ předá.“

Zpoza mostního pilíře se vynořil nějaký muž, široce se rozkročil a rozhlédl se po místě činu.

Rodriguezová se okamžitě otočila a zamířila jeho směrem a zároveň pokynula Laurel, aby ji následovala. „Můj šéf už na vás čeká.“

Ten chlap měl působivý zevnějšek a velitelskou auru. Na sobě tmavé džíny, těžké boty a černou péřovou bundu. U opasku mu visel odznak FBI. Měl široký hrudník, silné nohy a pleš. V boxerském obličeji vynikaly pronikavě modré oči a nos, který byl kdysi jednou či dvakrát zlomený. Kráčel k nim a nezdálo se, že by vnímal déšť bičující jeho holou hlavu.

Laurel zvědavě naklonila hlavu. Bylo příznačné, že se blížil on k nim. Výrazem nadřazenosti by bylo, kdyby je přiměl, aby šly ony k němu.

Natáhl k ní ruku, povytáhl obočí a se zájmem se jí zadíval do obličeje – dokonce s překvapením, které nehodlal nijak skrývat. „Zvláštní agentko Snowová. Rád vás poznávám.“ Jeho stisk byl krátký a profesionální. „Zvláštní agent Wayne Norrs.“

Laurel mu potřásla rukou. Byla zvyklá, že si lidé všímají jejího neobvyklého vzezření – tmavých hnědočervených vlasů a různobarevných očí. Zaznamenala sílu jeho stisku. Norrsovi muselo být něco přes čtyřicet a jeho podsaditá postava byla slušně svalnatá. „Náměstek ředitele McCromby se zmínil, že žádáte o pomoc Severozápadní oddělení pro násilnou trestnou činnost?“ Tahle jednotka FBI vznikla oficiálně teprve před týdnem, když byla ve Washingtonu. Zatím jenom na zkoušku.

„Jo.“ Norrs ukázal směrem ke stanu, kde fotograf místní kriminálky pořizoval snímky z místa činu. „Můj tým je zasekanej na dvou případech RICO a sedmi dalších z kšeftu s drogami. Koukněte se v klidu na místo činu a pak dáme řeč.“

Zamrkala. Ten chlap vůbec nesplňoval její očekávání. Když ji na zkušební rok pověřili vedením nově vzniklého oddělení FBI, McCromby prohlásil, že z toho Norrs nebyl nadšený, což podle jejích zkušeností obvykle znamenalo byrokracii a klacky pod nohama. Ačkoli v poslední době moc neprocvičovala rozpoznávání lidských výrazů, připadalo jí, že agent Norrs o její pomoc skutečně stojí.

„Ráda bych do toho zapojila všechny svoje lidi,“ informovala ho Laurel. Její malý tým momentálně sestával z pouhých čtyř členů, ale už si zažádala o další posily a ty by měly brzy dorazit. Ignorovala návrh vedení, aby se její oddělení přestěhovalo do města. Měla Genesis Valley ráda.

„Nejdřív se tam koukněte,“ navrhl Norrs klidně. Zněl, jako by kouřil krabičku nebo dvě denně. „Rozmyslete si, jestli ten případ chcete, nebo jestli ho mám vmáčknout k těm svým. Právě jste se vrátila, co?“

„Ano.“ Po více než měsíci práce na případu sériového žhářství v New Jersey strávila dva týdny ve Washingtonu podepisováním smluv, vyřizováním osobních záležitostí a vyklízením bytu. Jak se ukázalo, neměla moc majetku, který by si sem mohla vzít. Zdálo se, že v hlavním městě nikdy nezapustila kořeny. Bylo fajn být konečně doma. „Tak co tu máme?“ zeptala se.

„Pojďte za mnou.“ Norrs ji vedl k fialovému stanu, který byl nyní chráněn širokou bílou plentou.

Laurel se přikrčila a nahlédla dovnitř, kde spatřila nahé mužské tělo vedle hromady zmuchlaného oblečení. Navrchu ležela peněženka, kterou pravděpodobně otevřeli kriminalisté na místě. V horní části hrudníku, na břiše a na pravé noze oběti rozeznala několik bodných ran.

„Povolal jsem naši výjezdovou skupinu, aby si to tady vzala do parády. Vzorky pošleme do státní laboratoře ve Washingtonu. Předpokládal jsem, že se toho případu ujmete, takže jsem rovnou kontaktoval koronera okresu Tempest, ale ten je ještě na cestě. Což je dobře, protože jsem chtěl, abyste viděla tělo. Je sice chráněný před počasím v novým stanu, ale jakmile dorazí ohledávač, budu mu ho muset vydat,“ pokračoval Norrs. „Má v sobě tolik bodných ran, že se nedají ani spočítat.“ Oběť měla hnědošedé vlasy a byla hladce oholená. V krku měla nacpané bonbóny ve tvaru srdce a pár se jich rozsypalo i po zubech a kolem hlavy.

„Kdo to je?“ Vstala.

„Jmenoval se Victor Vuittron,“ odpověděl Norrs.

Laurel sebou trhla. „Victor Vuittron?“

„Jo,“ řekl překvapeně Norrs a upřeně se na ni zadíval. „Vy ho znáte?“

Vyschlo jí v puse. „Jasně. Je to bývalý manžel mojí asistentky.“ Musí Kate zavolat.

„Takže říkali pravdu,“ uvažoval Norrs.

„Kdo?“ zeptala se Laurel, rozhlédla se a znovu si všimla příliš tiché sanitky. Vyrazila tím směrem dřív, než stačil Norrs zareagovat. Obešla auto zezadu a uvnitř našla Viv, Kateinu nejstarší dceru, jak brečí na hrudi bledého chlapce, který ji nejistě poplácává po rameni. Choulili se pod vlněnými přikrývkami jenom v nemocničních hábitech. Oni jim zabavili oblečení? „Viv?“

Viv otočila hlavu, odstrčila se od toho kluka a seskočila dolů. Vrhla se k ní. „Laurel!“ vyhrkla a objala agentku oběma rukama kolem pasu tak prudce, až ji přiměla ustoupit o krok dozadu. „Můj táta je mrtvý.“

Laurel ji taky objala a uhladila jí mokré vlasy z obličeje. „Moc mě to mrzí, zlato.“ Zaujatě si prohlížela chlapce. Vypadal zhruba na šestnáct, měl široká ramena, mokré blond vlasy a světle modré oči. Na obličeji, krku ani rukou neměl patrná žádná poranění. Obličej měl bledý, oči skelné, jako by byl v šoku, a třásl se, přestože měl přes sebe přehozenou deku.

Laurel upravila Viv přikrývku a jemně ji postrčila zpátky do vozu. „Běž pryč z toho deště.“ Jakmile se Viv malátně vyšplhala zpátky dovnitř, chlapec ji znovu objal kolem ramen. „Volala jsi mámě?“

„Ne.“ Viv se o toho kluka opřela a její deštěm zvlněné blond vlasy sklouzly po jeho paži.

Odkašlal si. „Policajti nám vzali telefony a drželi nás odděleně, dokud si nás neproklepli. Pak nás strčili sem, ale mobily nám nevrátili.“

Za Laurel se vynořil Norrs. „Ty telefony máme a čekáme na povolení k jejich prohlídce.“

Ačkoli byla Laurel přesvědčená, že se v nich nic nenajde, pečlivě se ujistila, že na rukou nebo obličeji Viv nejsou žádné řezné ani bodné rány, které by naznačovaly, že někoho pobodala – útočníci se při činu často pořežou. „Jsou nezletilí. Musíme kontaktovat rodiče, než je vyslechneme.“

„Než nás vyslechnete?“ vyjekl chlapec. „To je pěkná blbost. Prostě jsme našli tělo.“

Viv popotáhla. „Prosím, zavolejte mojí mámě.“

Laurel přikývla. „Potřebuje někdo z vás lékařskou pomoc?“

Oba zavrtěli hlavou.

Otočila se k Norrsovi. „Už jste vyslechli všechny potenciální svědky?“

„Jasně,“ přitakal Norrs. „Tolik, kolik jsme jich stihli pochytat, než odsud pláchli. Co kdybysme šli do mé kanceláře? Nechám tu pár agentů, aby zkusili vypátrat informace o stanu a prohledali záznamy z kamer v okolí. Pokud tu nějaký jsou.“

Laurel zachovala neutrální výraz. Agent Norrs působil tak ochotně. „To by bylo fajn, hlavně pokud bychom vzali ta děcka s sebou a zavolali jejich rodičům.“ Nehodlala pustit Viv z očí, dokud nekontaktuje Kate.

Norrs ukázal ke služebním vozidlům. „Můj služebák je támhle.“

Laurel vyzvedla mladé ze sanitky a ti se horlivě snažili udržet v její blízkosti. Agent Norrs byl mnohem zdvořilejší, než čekala. Když došli k jeho světle šedému pickupu Dodge Ram, otevřel jí dveře spolujezdce. Laurel zaváhala, ale pak se postavila na stupátko a nastoupila. Ti dva se mezitím usadili na zadních sedadlech čtyřdveřového vozu, pořád bledí a rozklepaní.

Norrs si otřel kapky deště z hlavy. „Heleďte, já se omlouvám. Nejste jedna z těch ženských, co nemají rády, když jim chlap otevírá dveře, že ne? Vím, že jsme ve službě a že spolu pracujeme, ale moje máma by mi jednu vlepila, kdybych se aspoň nenabídl.“

Laurel se natáhla po bezpečnostním pásu. „Ne, já to oceňuju. Jen jsem to nečekala.“

„Aha, tak jo,“ zahučel Norrs a zavřel dveře. Rychlými kroky obešel vůz a naskočil na místo řidiče. Vzápětí nastartoval a vyrazil pryč z místa činu.

Cesta do kanceláře FBI v Seattlu byla rychlá a pro tentokrát jeli řídkým provozem. Zvláštní agent Norrs je v garáži zavedl k osobnímu výtahu a nahoře je protáhl přes recepci. Předal děti jinému agentovi, kterého instruoval, že si oba smí zavolat rodičům, ale potom je má usadit do oddělených výslechových místností.

Laurel se pokusila Viv uklidnit kývnutím hlavy a následovala Norrse.

„Než odsud odejdete, zajistíme, abyste měla přístup do budovy,“ vykládal, zatímco kličkoval kancelářemi, dokud nedošli do konferenční místnosti vzadu. „Prozatím jsem nechal všechno připravit tady.“

Laurel vstoupila dovnitř a spatřila tabuli s fotografiemi oběti a jejího okolí. Na druhé tabuli visely fotky Viv a jejího kamaráda.

„Poslal jsem je ze svého mobilu a řekl Sherry, ať je vytiskne,“ objasnil Norrs. „Rád bych vám nabídl pomoc, ale agentku Rodriquezovou jsem musel převelet na jiný případ a ten ji zaměstná minimálně na týden – ne-li na dva.“

Laurel přikývla. „Zmínila se, že toho momentálně řešíte hodně.“ Zadívala se na tabuli. „Vrtá mi hlavou, co tam dělaly ty valentýnské bonbóny.“

„To mně taky. Valentýn byl před měsícem a vypadá to, že Vuittron byl zavražděn včera večer, takže…“

Laurel sáhla do tašky pro gumičku, aby si stáhla ještě vlhké vlasy. „Působí to jako vražda v afektu, ale ten nový stan a místo, kde se to odehrálo, naznačují něco jiného,“ zamumlala. Potřebovala Kateino svolení, aby si s Viv promluvila o případu, ale zároveň s tím děvčetem chtěla být, aby jej utěšila. „Dostali jste z těch dětí něco?“

„Ne, ale neměly tam co dělat, což jednoho přinutí k zamyšlení,“ podotkl Norrs. „Kolega si je na místě oba proklepl, aby se ujistil, že je tam bezpečno. Oba tvrdí, že prostě našli oběť.“

Nedávalo to žádný smysl. Laurel si povzdechla. Jenom doufala, že Viv federálnímu agentovi nelhala.

Ode dveří se ozval šramot a dovnitř nakoukla starší žena se světle šedými vlasy. „Nesu vám prvních pár svědeckých výpovědí z místa činu, zvláštní agente Norrsi, a taky identifikační a přístupovou kartu pro zvláštní agentku Snowovou.“ Žena vešla dovnitř, předala agentovi dvě složky s případy a Laurel podala identifikační průkaz. „Je tam i předběžná zpráva o oběti – ta navrchu.“

Norrs otevřel složku a přistoupil blíž k Laurel, aby na ni viděla. „Victor Vuittron, právník v advokátní kanceláři Marshall & Cuttingová.“

„Je to tak. V posledních letech vyhráli několik velkých kriminálních případů,“ potvrdila Sherry.

Norrs si povzdechl. „No nazdar. Mrtvý právník. To vážně netuším, kde budeme hledat podezřelé.“

Laurel se zamračila. „Myslela jsem, že byl zubař.“ V duchu si přehrála své rozhovory s Kate. Toho dne, kdy se viděly poprvé, se Kate zmínila, že poznala nyní již bývalého manžela během jeho studií stomatologie. Později se dopustil nevěry se svou dentální hygienistkou, což uspíšilo jejich rozvod. Možná své nové kamarádce nepoložila dost osobních otázek.

Sherryin náramek při pohybu zacinkal. „Hlášení o jeho pohřešování bylo podáno dnes ráno, ale v databázi se objevilo až před pěti minutami.“

„Kdo to hlášení podal?“ divila se Laurel.

„Jeho žena, Kirsti Vuittronová. Uvedla, že včera večer nedorazil domů. Prý ji dnes ráno našla hospodyně značně rozrušenou, a tak ji přemluvila, aby zavolala na policii.“

Laurel se zarazila. Victor si vzal svou milenku? Věděla o tom Kate?

Norrs si prohlížel jeho řidičský průkaz. „Proklepněte rodinu Vuittronových i jejich hospodyni, jo? A pošlete to v kopii agentce Snowové.“

Laurel ztuhla. „Až se dostaví matka Viv, Kate Vuittronová, budete ji muset vyslechnout, agente Norrsi.“

Přikývl. „Rozumím. Ještě něco, Sherry?“

„To si pište. Doneslo se ke mně, že pan Vuittron před měsícem oznámil svou kandidaturu do městské rady Seattlu proti radnímu Ericu Swelterovi. Primárky se konají až v srpnu, ale podle toho, co jsem zaslechla, se tihle dva už teď nenáviděli.“ Sherry se otočila a odkráčela pryč.

Norrs se plácl do čela. „Omlouvám se, měl jsem vás představit. Poslední dobou se snažím svoje chování kultivovat.“

Laurel potřebovala Kate očistit, a to rychle. Kate by svého exmanžela v žádném případě neubodala a rozhodně by mu necpala bonbóny do krku. „Já to svoje kultivuju v jednom kuse. S tím se netrapte.“

„Dobře. Moji lidi se momentálně všichni brodí po kolena v jiných případech. Kate Vuittronovou vyslechnu, vzhledem k vašemu vztahu k oběti a možným podezřelým, ale doufám, že dál na tom případu budete dělat vy a zachováte si nestrannost.“ Širokou rukou si přejel po hladké hlavě. „Upřímně řečeno, mám tak málo personálu, že stejně nemám na vybranou.“

Nechtěla být tím, kdo bude Kate vyslýchat. „Souhlasím a budu nestranná,“ řekla Laurel tiše. Její oddělení vzniklo, aby vyšetřovalo právě takové případy. „Chtěla bych se podívat na ty děti, i když jejich rodiče zatím nedorazili. Nebudu jim klást žádné otázky související s případem.“

„Je mi líto, ale s nezletilými nebude mluvit nikdo, dokud tu nebudou jejich opatrovníci,“ prohlásil Norrs.

U dveří se ozval další šramot a Laurel se natočila v očekávání, že uvidí Sherry. Místo ní však ve dveřích stanula doktorka Abigail Caineová.

Laurel se jen stěží udržela, aby o krok necouvla. „Abigail. Co tady děláš?“

Její poloviční sestra se usmála, došla ke zvláštnímu agentu Norrsovi, naklonila se k němu a políbila ho na tvář. Zavěsila se do něj, jako by to dělala už mnohokrát. „Páni, Laurel, to je ale milé překvapení,“ zapředla.

KAPITOLA DRUHÁ

Laurel zírala na svou z poloviny vlastní sestru. „Jak nečekané.“

Abigail se přivinula blíž k Norrsovi. „Kdybys se mnou občas zašla na oběd, mohla bych se ti svěřovat, co se děje v mém milostném životě. Ale ty jsi pořád tak zaneprázdněná. Ani jsem nevěděla, že jsi zpátky.“

Norrs objal Abigail kolem pasu a políbil ji do vlasů. „Asi jsem se mohl zmínit, agentko Snowová. Ale pak jsem usoudil, že bychom se měli držet pracovních záležitostí.“

„To je pravda,“ souhlasila Laurel, ale přesto si nemohla pomoct a stále zkoumavě hleděla na svou poloviční sestru. Mahagonově zbarvené vlasy měla vyčesané do uzlu, z něhož splývalo několik volných pramínků. Oči jí jiskřily. Levé oko měla modré a pravé zelené. V tom modrém se navíc třpytila heterochromická zelená hvězdička. Stejně jako u Laurel. Mohly by tvrdit, že jsou dvojčata, až na to, že Abigail byla o několik centimetrů vyšší než Laurel. Dnes si vzala černou pouzdrovou sukni s bílou volánkovou halenkou a rudé lodičky na vysokém podpatku.

„Koukám, že už ti sundali sádru. Jak se máš?“ vyzvídala Abigail.

„Mám se dobře,“ odvětila Laurel. Během vyšetřování posledního případu ve státě Washington utrpěla zlomeninu vřetenní kosti a sádru jí konečně sundali teprve před několika dny. Po návratu sem měla navštívit fyzioterapeuta, ale nastudovala si cviky, které by měla provádět, aby plně obnovila hybnost končetiny, a už si stanovila svůj vlastní léčebný režim. „Je fajn být konečně bez sádry.“

„To věřím. Poslyš, musíme se sejít, abychom se vypořádaly s tou otravnou žalobou Haylee Johnsonové.“

Laurel neměla čas se tím zabývat. Jednalo se o mladou ženu zasnoubenou s Jasonem Abbottem, sériovým vrahem, během jehož dopadení utrpěla lehké zranění. „Ta žaloba je hloupost. Najala jsem právníka a on ji vyřeší.“ Dobrého, ze Seattlu, který nemá žádné vazby k jejímu rodnému městu ani k její sestře.

„Výborně. Blíží se oběd,“ poznamenala Abigail medově. „Co kdyby ses k nám přidala, Laurel?“

Ani za nic na světě. Laurel přeběhl mráz po zádech. „Díky, ale zrovna jsem se ujala případu.“ Zamyšleně se na ně zadívala. „Jak dlouho spolu chodíte?“ Mohla by to být náhoda, že se její sestra z otcovy strany objevila, právě když se Laurel pustila do dalšího případu? Laurel byla bytostně přesvědčená o tom, že Abigail stála v pozadí posledního případu sériových vražd ve městě a taky se podílela na Laurelině prvním případu ve státě Washington tím, že kryla vraha, svého bratra. Pochopitelně ani v jednom případě neexistoval žádný důkaz.

Abigail se zasmála. „Jé, jak je to dlouho, Wayne? Už celé měsíce.“

Laurel potlačila překvapení.

Norrs si přitáhl Abigail blíž. „Jo. Seznámili jsme se na rybářském banketu. Pamatuješ si na tu charitativní akci?“

„Ach ano,“ vzpomněla si Abigail. „No jasně.“

Laurel přimhouřila oči. Abigail měla stejně dobrou paměť a IQ jako Laurel a určitě přesně věděla, kdy se s Norrsem seznámila. Vlastně by nejspíš dokázala zopakovat každé slovo, které mezi nimi padlo, a popsat každou osobu, která byla v okolí, a to velmi podrobně. „Kdy že to bylo?“

„No, myslím, že někdy v listopadu…“ zamumlala Abigail.

„Ne, prvního prosince,“ opravil ji Norrs.

„Ano, to je pravda,“ přisvědčila Abigail. „Byl to začátek prosince.“

Zajímavé. Stalo se to pouhé čtyři dny poté, co se Laurel a Abigail seznámily. Abigail si už tehdy uvědomila, že jsou z poloviny sestry, zatímco Laurel o tom stále neměla tušení. Abigail si našla někoho od FBI tak brzy? Laurel si v duchu přehrála posledních několik měsíců. „Ale od té doby jsi přece chodila s několika muži. Vzpomínáš na strážníka Zella?“ Pokud šlo o Laurel, byla přesvědčená, že Abigail použila Zella jako alibi na dobu napadení jisté reportérky, ale nemohla to dokázat.

Norrs pokrčil rameny. „To byla moje chyba. Nechtěl jsem se vázat a nebral jsem nás vážně, tak jsem Abigail řekl, že bychom si měli dát pauzu, ale nedávno mi to došlo.“ Podíval se dolů na Abigail a v očích mu zajiskřilo. „Byl jsem idiot.“

„Ale nebyl. Já na to radši jdu pomalu,“ ujistila ho Abigail s širokým úsměvem.

„To je mi novinka,“ utrousila Laurel. Vůbec nepochybovala, že Abigail s Norrsem manipuluje, a očividně se jí to dařilo. Otázkou bylo proč. Chtěla se jenom přiblížit k Laurel tím, že získá další konexe u FBI? Potřebovala snad mocného spojence pro případ, že se Laurel konečně podaří Abigail z něčeho obvinit? Laurel byla možná blíž k získání důkazů, než si uvědomovala. „O co ti jde, Abigail?“

Abigail předstírala překvapení tak okatě, že si toho všimla i Laurel.

Norrs se zamračil. „Víte, vaše sestra se přede mnou zmínila o některých vašich podezřeních ohledně její osoby a já musím říct, že jste blázen.“ Abigail ho poplácala po paži a on lehce zmírnil tón. „Chápu, že jste měla těžké dětství a možná i těžké dospívání, ale opravdu byste jí měla dát šanci.“

To aspoň vysvětlovalo, proč byl agent Norrs k Laurel tak vstřícný.

Abigail se podívala na tabuli. „Páni, Wayne, neřekl jsi mi, že řešíte dalšího šíleného vraha.“

„No jo, zlato, ale nemusíš se na to dívat.“ Norrs se rychle natáhl a sroloval zástěny, aby obě tabule zakryl.

Dlaní mu přejela po plochém břiše. „Někdy jsi na mě až moc hodný.“ Pak odvrátila hlavu od agenta Norrse a mrkla na Laurel: „Co kdybys zavolala Hucku Riversovi, že bychom dnes večer zašli všichni čtyři na večeři, až skončíš práci na tom případu, který zrovna řešíš? Bylo by hezké, kdybys Waynea poznala v neformálním prostředí, protože se odteď bude pohybovat v našem rodinném kruhu. Co ty na to?“

Norrs nadšeně vypjal hruď. „Myslím, že je to skvělý nápad. Abigail mi o kapitánu Riversovi vyprávěla a musím říct, že mě horská služba a všechno, co dělá pro stát, dost zajímá.“

Laurel bojovala s nutkáním ho před Abigail varovat. Agent se brzy poučí sám, bohužel. Teď ale nebyl čas přemýšlet, o co Abigail jde. Laurel cítila bezmoc, že nemůže jít utěšit Viv, dokud nedorazí Kate. Bolestně si uvědomovala, že se nacházejí skoro dvě hodiny od Genesis Valley, takže čekání bude náročné. „Vím jistě, že má kapitán Rivers hodně práce.“ Natáhla se pro složky případu. Jen zřídka se nechala zaskočit, ale až doteď nenašla ten správný způsob, jak jednat s Abigail.

Její sestra se napřímila. „Dobrá zpráva je, miláčku,“ šťouchla do Norrse bokem, „že moje sestra exceluje v chytání vrahů. Ta nikdy nezklame.“ Zvedla bradu a v očích jí zajiskřilo. „Viď, Laurel?“

Laurel se jí zpříma zadívala do očí. „Někdy to trvá, ale ne – nikdy nezklamu, Abigail.“

Laurel vyšla z výslechové místnosti, v níž zanechala Ryana Salisburyho a jeho starší sestru June. Ryan působil jako milý kluk, který nechtěl, aby Viv konfrontovala svého otce sama. I několik hodin po nálezu mrtvého těla byl stále bledý a rozklepaný. Opakovaně se ptal, jestli by mohl vidět Viv, aby se ujistil, že je v pořádku.

Jeho sestra byla ochotná, ale podle výrazu obličeje a tónu hlasu poněkud vyjevená. Bylo jí čtyřiadvacet a byla bratrovým opatrovníkem. Oba ochotně přiznali, že je jejich otec kriminálník a zrovna bručí ve vězení. Jejich matka zemřela před patnácti lety na rakovinu a oni pak žili u tety, která však nedávno zemřela. Pak si June vzala Ryana do péče. Pracovala jako servírka v restauraci mimo Genesis Valley.

Po více než hodinovém rozhovoru si byla Laurel jistá, že Ryan chtěl Viv jen pomoci a že se s Victorem Vuittronem nikdy nesetkal. Se složkami k případu přitisknutými těsně k hrudi prošla chodbou k výslechové místnosti číslo dvě. Otevřela dveře a spatřila Viv a Kate sedět čelem k ní u kovového stolu – obě bledé a s uslzenýma očima. Kate objímala Viv, která měla zarudlý nos. Vlasy jí částečně uschly a na zádech se zcuchaly do plstnatého chumlu.

„Laurel,“ vyhrkla Kate a pevněji sevřela dceru. „Nemůžu tomu uvěřit. Je to pravda?“

„Je,“ přitakala Laurel, vešla dovnitř a položila si materiály na stůl. „Už tě agent Norrs vyslechl?“

Kate přikývla. „Ano. Byla jsem tam dobrou hodinu. Problém je, že nemám žádné alibi, kromě toho, že jsem byla včera večer doma s děvčaty. Neměla jsem nejmenší tušení, že Viv hledá svého otce a že ráno nešla do školy. Vypadá to, že jediní, kdo by si mohli přát jeho smrt, jsme já a Kirsti. Agent Norrs mi řekl, že se Vic a ta kráva vzali…?“

Laurel se zhluboka nadechla. „Sice jsem s ní nemluvila, ale Kirsti tvrdila, že je Vicova manželka, když hlásila, že ho pohřešuje.“

Kate naprázdno polkla a Viv odvrátila pohled. „Myslela jsem, že si Norrs vymýšlí, ale zřejmě ne,“ zamumlala Kate.

„Ta blbka,“ utrousila Viv tiše. „Možná už ho měla plný zuby. Navíc táta kandidoval do městský rady proti tomu chlápkovi, kterého nenávidí.“

Kate zvedla hlavu. „No jasně, proti tamtomu. Je to vůl. Radní… jak že se jmenuje?“

„Swelter,“ vzpomněla si Viv a oči se jí zalily slzami. „Nemůžu dostat z hlavy ten pohled na tátu.“

Laurel se posadila a vytáhla propisku, ačkoli si nic zapisovat nepotřebovala. Díky eidetické paměti by si dokázala všechno doslovně přepsat později. „Já vím, Viv. Kate, dáváš svolení k výslechu své dcery?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila Kate.

Laurel vědomě uvolnila svalové napětí. „Dobře. Pojďme to vyřídit, ať to máme za sebou a pohneme se z místa, jak nejlíp to půjde. Viv, proč jsi dneska šla za školu?“

Viv se přitulila k matce. „Chtěla jsem chytit tátu při činu. Díky štěnici, kterou jsem mu podstrčila do peněženky, jsem viděla, že není tam, kde by měl být.“

Kate si opřela čelo do dlaně. „To jsi neudělala.“

Viv si odfrkla. „Ale jo. Chtěla jsem vědět, kde je, a došlo mi, že tam nemá co pohledávat. Myslela jsem, že když ho chytím, dá ti peníze.“

Kate se odmlčela, podívala se na dceru a spustila ruku. „Že mi dá peníze? O čem to mluvíš?“

„No tak, mami. Vím, že se snažíš najít si druhou práci, abys měla dost peněz na tři děti. Alimenty na to nestačí a on ti nedává nic navíc. Jen jsem chtěla, aby nám pomohl.“

Kate si povzdechla. „Zlato, my to nějak zvládneme. Nepotřebujeme jeho pomoc.“

Laurel sledovala jejich interakci. Nebylo pochyb o tom, že Kate svá děvčata miluje. Laurel se ulevilo, že nemusela Kate vyslýchat; už tak bylo dost těžké vyslýchat Viv. „Kdy jsi mu dala do peněženky tu štěnici?“

„Byl to jen takový přívěsek na zavazadlo a narafičila jsem ho tam o Vánocích,“ přiznala Viv. „Je to hrozný lhář. Napadlo mě, že bych ho mohla přistihnout, ale věděla jsem, že si musím sakra pospíšit, protože ta věcička nebyla nabitá. Jenže pak jsem ho našla v tom stanu.“ Oči se jí rozšířily. „Kdo ho zabil, Laurel? Kdo by mu strkal valentýnské bonbóny do pusy? Já to nechápu.“

Laurel zavrtěla hlavou. „Já to taky nechápu.“ Vytáhla vzkaz. „Je to tvůj rukopis?“

„Jo,“ připustila Viv. „To je můj vzkaz.“

Laurel se pustila do čtení. „Milý tati, jsi pěkný pitomec, a i když bych si přála, abys prostě zmizel, máma potřebuje pomoc. Teď je z tebe velký právník a zaslechla jsem, že kandiduješ do městské rady. Určitě bys nechtěl, abych na sociálních sítích přede všemi rozmázla, jaký jsi všivák. Začni dávat mámě peníze, které si zaslouží, nebo to všem řeknu, ty blbečku.“

Kate zasténala.

Viv pokrčila rameny. „Je to pravda. Do posledního písmenka.“

Laurel si povzdechla. „Dobře, tohle musím udělat. Zabila jsi svého otce?“

„Ne!“ zalapala Viv po dechu. „Kirsti ho nejspíš načapala s jinou ženskou, a tak si ho podala.“

To bylo docela dobře možné. „S ní si taky promluvím,“ ujistila ji Laurel. „Ale nejdřív mi řekni, co jsi dnes dělala, a až skončíš, projdeme si to ještě jednou. Dobře? A mluv pravdu.“

„Dobře,“ vydechla Viv. „Nemám co skrývat. Já ho nezabila.“ Sklopila pohled k desce stolu. Vypadala tak mladě a zranitelně. „Sice jsem ho nenáviděla, ale nechtěla jsem, aby umřel.“

KAPITOLA TŘETÍ

Laurel se plahočila po schodech do své kanceláře anejistě balancovala se složkami apapírovými kelímky skávou. Její útočiště se nacházelo vpatře nad zmrzlinárnou akavárnou, takže ji obklopovala vůně pražené kávy. Stěny byly už před lety vyzdobeny tapetami skankánovými tanečnicemi aLaurel si vduchu poznamenala, že musí objednat nové, když už tady strávila skoro rok. Vystoupala nahoru avkročila na podestu, kde natrefila na Nestera, jejich počítačového odborníka, který seděl za prosklenou vitrínou na zákusky obklopen hromadami kancelářských složek.

„Ahoj, Laurel,“ pozdravil ji, když vzhlédl. „Kate odsud vystřelila, jako by jí hořelo za zadkem, tak jsem vzal recepci za ni. Co se to sakra děje?“

Laurel si přeskupila materiály vnáručí apodala mu vanilkové latté. „Její bývalý byl zavražděn ajejí nejstarší dcera našla tělo.“

Nesterovi spadla čelist. „Fakticky?“ Bylo mu kolem pětadvaceti, měl snědou pleť, inteligentní hnědé oči azálibu vzimních sportech. Vuplynulém měsíci sní na dálku spolupracoval na případu žhářství avedl si skvěle. „Zavražděn? Kým?“

„To právě musíme zjistit. Apokud možno co nejdřív,“ sdělila mu Laurel apodala mu spisy kpřípadu. „Pokus se vyšťourat co nejvíc ooběti ajeho rodině, včetně Kate adívek. Já zatím zřídím vzasedačce tabuli věnovanou naší vraždě.“ Prudce hodila ramenem, aby jí zněj nesklouzla brašna snotebookem. „Co se stalo stím kosmetickým učilištěm?“

Střední část budovy zabírala vpřízemí zmrzlinárna Staggers anad ní sídlilo oddělení FBI. Vpravé části budovy bylo vobou patrech oddělení horské služby alevá dvě patra obývalo kosmetické učiliště.

Nester si přitáhl notebook blíž ktělu. „Před dvěma dny se odstěhovali. Myslím, že si pronajali novější prostory někde uobchoďáku.“

„Dobře. Pojďme zjistit, jestli bychom se do těch pater nemohli nastěhovat my azískat víc místa,“ navrhla.

„Můžu se zkusit poptat,“ nabídl se Nester. „Teď, když naše oddělení oficiálně odklepli, dostal jsem seznam, na koho se mám sčím obrátit.“ Protože dostali povolení na zkušební rok, mohli by si konečně pořídit vhodný nábytek amožná ivětší prostory.

„Díky.“ Laurel prošla průchodem uprostřed protilehlé stěny avešla do chodby, která protínala celé patro.

Napravo se nacházela zasedačka avelká kancelář. Nalevo pak počítačová místnost, kartotéka atoalety. Na konci chodby byly další tři kanclíky. Jeden byl její, další prázdný atřetí patřil Walteru Smudgeonovi, který byl na nemocenské, protože ho během vyšetřování posledního případu postřelili. Jeho zdravotní stav se nicméně zlepšil, atak se nechal slyšet, že se následující den ohlásí do služby.

Laurel nakoukla do momentálně prázdné počítačové místnosti, jejíž stěny zdobily poškrábané apolámané snowboardy jako němí svědci toho, že Nester soblibou riskoval. Shlavou plnou myšlenek na setkání sAbigail asoucitu sKate ajejími dcerami, došla do svého kamrlíku, kde odložila notebook azbytek věcí na provizorní stůl, který sestával zoprýskaných dveří podepřených škvárovými tvárnicemi. Bylo by příjemné mít stůl spořádnými zásuvkami. Třeba by mohla Kate nějaký objednat, když jim teď přiklepli chod oddělení na zkušební rok. Laurel si sundala vlněný kabát apověsila ho na háček přibitý kzadní straně dveří.

Pak se kontrolovaně zklidnila, aby mohla přemýšlet, avydala se chodbou do zasedačky, vníž se nacházel luxusní skleněný stolek, jehož desku nesla kruhovitá měděná plastika. Vedle stolu stály tři tabule, které se používaly při řešení případů.

„Hej, Laurel?“ zavolal na ni Nester. „Seattleská FBI mi právě poslala fotky zmísta činu. Co tam dělají ty valentýnské bonbóny?“

„To ještě nevím. Možná by to mohlo naznačovat zhrzenou lásku,“ zamyslela se. Bylo možné, že Vuittron podváděl svou novou ženu, jak naznačovala Viv.

Přešla knejvzdálenější tabuli vpravo, která byla prázdná. Pomalu ji otočila, aby viděla druhou stranu, kterou zásadně skrývala. Uprostřed visela fotka Abigail, od níž se táhly nitky jak kpřípadu na Snowblood Peaku, tak knedávným vraždám od Witch Creek.

Laurel vůbec nepochybovala otom, že Abigail pomáhala svému nevlastnímu bratrovi, zněhož se vyklubal vrah od Snowblood Peaku, skrytím jeho zločinů, dokud se na scéně neobjevila Laurel.

Aco bylo důležitější, Laurel věděla, že Abigail úmyslně navedla pachatele vražd od Witch Creek, aby začal zabíjet. Ikdyž ty činy sama nespáchala, rozhodně experimentovala sjeho myslí apovzbuzovala ho, aby se oddával svým fantaziím. Proč? Laurel si nebyla zcela jistá. Když si však vmysli spojovala všechny souvislosti, pokaždé ji to dovedlo kjedné prosté skutečnosti. Abigail se snažila stát středobodem jejího života. Ta představa byla děsivá azároveň kvzteku.

Za jejími zády se vynořil Nester apodal jí několik fotek vztahujících se knovému případu. „Pořád platí, že půjdeme po tvé poloviční sestře, až pomůžeme Kate?“

„Zaručeně,“ souhlasila Laurel. Nedá si pokoj, dokud nepřiměje Abigail čelit spravedlnosti.

Zadkem se opírala onaleštěný skleněný konferenční stůl azírala na tabuli sfotografií své poloviční sestry. KAbigail vedla od různých zločinů vobou nyní již vyřešených případech sériových vrahů jedna stopa za druhou. Ataky spousta spojitostí. Laurel nechala své podvědomí pracovat na případu Victora Vuittrona. Nester momentálně prověřoval svědky apodezřelé asnažil se vypátrat Kirsti Vuittronovou, protože se potvrdilo, že se zavražděným skutečně uzavřela manželství. Kirsti nebyla doma anezvedala telefony. Hovory padaly rovnou do hlasové schránky apodle techniků FBI byl její telefon vypnutý. Aby toho nebylo dost, přestože všichni věděli ojejich hospodyni, nikdo si nepamatoval její jméno. Itu se Nester pokoušel vypátrat.

Kam se ta Kirsti poděla?

Za Laurel se ozval nějaký pohyb. Než se otočila, už věděla, kdo vstoupil. Okapitánu Hucku Riversovi se toho dalo říct hodně ajednou ztěch věcí bylo, že uměl dát svou přítomnost najevo.

„Jsi zpátky,“ zkonstatoval ajeho tón působil zamyšleně.

Ohlédla se přes rameno. „Vrátila jsem se včera večer, ale brzy ráno jsem měla přednášku vSeattlu.“ Měla mu zavolat? Nebyla si jistá. Začali spolu chodit po posledním případu, zhruba před šesti týdny, apárkrát spolu zašli na večeři nebo do kina. Když pak musela služebně do Washingtonu, minimálně obden si spolu volali nebo vedli videohovory aona se pokaždé na rozhovor sním těšila. Teď si nebyla jistá, jestli jejich vztah vyžaduje, aby ho kontaktovala bezprostředně po svém návratu.

Huck přistoupil blíž ke konferenčnímu stolu aupřel pohled na tabuli. „Zrovna jsem venku kontroloval techničáky usněžných skútrů, když se mi ozval právník Jasona Abbotta, že si sním můžeme promluvit.“

Laurel se podívala na hodinky. „Vždyť už je po pátý.“

„To nevadí. Jeho právník tvrdil, že můžeme přijít ještě dneska, jestli chceme,“ pokrčil Huck rameny. „Okresní věznice se do toho obvykle nehrne, ale ty jsi zFBI ajá od rangerů, takže jsou možná jenom vstřícní.“

Laurel se zarazila. „Myslela jsem, že trvá na svý nevině.“

„Taky že jo,“ potvrdil Huck. „Ale znějakýho důvodu stebou chce mluvit.“

Ani ji to nepřekvapilo. Jason byl snejvětší pravděpodobností psychopat ajakákoli hra na kočku amyš by pro něj představovala děsný vzrůšo. Ale zároveň byl stěžejním svědkem vpřípadu Abigail. „Super. Moc ráda si sním promluvím, dokud dřepí vmístní vazbě.“ Ve státě Washington byl obviněn zněkolika vražd, takže by měl být souzen ustátního soudu. Je možné, že ho budou po celou dobu soudního procesu držet vnedaleké okresní věznici, ale na to by Laurel nespoléhala.

„To já taky,“ zamumlal Huck spohledem stále upřeným na tabuli.

Vstala azaváhala. „Měla jsem ti včera večer zavolat?“

Krátce se usmál. „Jen kdybys se mnou chtěla mluvit.“

„Aha… no… dobře.“ Byla unavená avůbec nebyla připravená sněkým mluvit.

Kapitán vypadal dobře. Měřil hodně přes metr osmdesát abyl to kus chlapa se svalnatou postavou. Měl hnědé oči, široká ramena atmavé vlasy, které se mu kolem uší trochu kroutily. Jeho rysy byly drsné aon je jako obvykle ještě podtrhl několikadenním strništěm.

Laurel se rozhlédla kolem jeho nohou. „Kde máš psa?“

„Nechal jsem ho vkanceláři sMontym,“ objasnil. „Do vězeňský cely ho stejně nepustí, tak mě napadlo, že by měl zůstat vkanclu.“ Huck byl kapitánem uwashingtonské horské služby čili oprávněným policistou. Taky byl vedoucím programu pro chov avýcvik karelských medvědích psů, ale zrovna teď tu nebyli žádní medvědi, které by bylo potřeba odhánět od lidských obydlí. „Budu řídit,“ oznámil avytáhl zkapsy riflí klíčky.

„Já vím,“ zamumlala Laurel aobešla stůl. Měla za sebou dlouhý den acítila na sobě únavu. Ale možnost promluvit si sJasonem Abbottem avybudovat případ proti Abigail by ani za nic neodmítla.

Huck se zastavil ve dveřích. „Nevadí ti, že chci řídit?“

Zamrkala. „Proč by mi to mělo vadit?“

Chvíli ji pozoroval atentokrát se usmál pozvolna, ale oto upřímněji. „Nemělo by ti to vadit. Promiň, že se ptám.“

„Je vpořádku, že se ptáš,“ řekla azarazila se, protože jí zazvonilo vuších. Celý den nejedla abylo důležité, aby nakrmila mozek. Už rozuměla Huckovi do té míry, že jí to poskytovalo jistý pocit bezpečí. Rád měl všechno pod kontrolou, což by měla brát vpotaz, pokud se zabývá myšlenkou na společný vztah. Nicméně podle toho, co vypozorovala, byly jeho reflexy asi oosm desetin vteřiny rychlejší než její. Vzhledem ktomu, že silnice byly zledovatělé ado jejich malého města Genesis Valley se hnala další zimní bouře, dávalo smysl, aby řídil on.

Huck ustoupil apustil ji do chodby napřed. Došli až kpodestě, kde knim Nester zvedl oči od psaní poznámek na kus papíru. „Hele, když jsem si skočil dolů, protože jsem nutně potřeboval obloženou housku kvečeři, volal náměstek ředitele anechal na záznamníku nějaký zkomolený vzkaz. Říkal něco otom, že pořád hledá nové agenty do jednotky. Neznělo to dobře.“

„Zatraceně,“ zamyslela se Laurel. „Potřebujeme aspoň dva. Říkal ještě něco?“

Nester zavrtěl hlavou. „Sotva jsem pochopil, očem mluvil. Vpozadí někdo troubil amyslím, že on utoho chroupal led. Nevím,“ pokrčil rameny asklonil oči ke svému poznámkovému bloku. „Ještě chtěl, abych se tě zeptal, kolik jsi za poslední týden potkala lidí spravýma zelenýma očima.“

„Dobře, díky,“ řekla Laurel azamířila ke dveřím.

„Tak co? Kolik?“ zavolal za ní Nester.

Laurel opatrně scházela po schodech dolů, protože zněkoho na každém stupni opadaly kousky ledu. „Sto dvacet spravýma zelenýma očima. Deset sbarevnými čočkami,“ zavolala zpátky. „Běž domů, Nestere. Za chvíli bude úterý.“

„Nemáš tady vkanclu pořádný boty?“ zeptal se za ní Huck.

„Rukavice ti čouhají zkapsy,“ informoval ji Huck astiskl klíčky od svého pickupu, který poslušně zapípal.

Laurel je vytáhla anavlékla si je. „Díky.“

Vytáhla se nahoru aposadila se, vděčná, že je pryč zvětru.

Vlastně mu to vážně šlo.