Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Thorsten Havener

Tichá řeč těla
Jak číst myšlenky a pocity jiných lidí

Přeloženo z německého originálu knihy Thorstena Havenera Ich sehe das, was du nicht sagst; Körpersprache verstehen – Menschen lesen, vydaného nakladatelstvím Yes Publishing – Pascale Breitenstein & Oliver Kuhn GbR, Mnichov, Německo, 2020.
First published as Ich sehe das, was du nicht sagst by Thorsten Havener
© 2020 by Yes Publishing Pascale Breitenstein, Oliver Kuhn GbR, Munich, Germany.
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8684. publikaci

Překlad Mgr. Magdaléna Pomikálková
Odpovědná redaktorka Lenka Zajíčková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 176
První české vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-6681-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-6680-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-3199-0 (print)

„Slova nás spojují jen tam, kde jsme už předtím napojeni na stejnou vlnovou délku.“

Max Frisch

O AUTOROVI

Thorsten Havener absolvoval studium překladatelství angličtiny a francouzštiny v Saarbrückenu a Monterey. Více než 30 let předává své znalosti jako přední odborník na řeč těla, vnímání, behaviorální psychologii, iluze a umění paměti. Jeho bestsellery si získaly oblibu milionů čtenářů a byly přeloženy do 16 jazyků. Noviny Süddeutsche Zeitung jej označily jako „budoucí div světa“.

Další informace o Thorstenovi Havenerovi, jeho online nabídce a jeho koučinkových konzultacích, seminářích a přednáškách získáte na: www.thorsten-havener.com.

TICHÁ ŘEČ – CO ŠEPTÁ TĚLO

„Když si při hovoru s tebou olízne rty, myslí si, že jsi atraktivní.“

Tohle byla první věta, kterou jsem si kdy o řeči těla přečetl. Bylo mi čtrnáct a bylo to v novinovém článku. Ten už nemám, ale tahle věta se mi vryla do paměti. Teprve mnohem později jsem pochopil, jak moc ovlivnila můj budoucí život. Tomuhle lákadlu se prostě nedalo odolat – musel jsem se dozvědět, co běží dívce, se kterou právě mluvím, hlavou.

Dozvěděl jsem se to a fascinuje mě to dodnes, i když už jsem dávno dospělý. Mým povoláním je vědět, co se děje v hlavách jiných lidí. Začalo to nejprve kouzelnictvím, které jsem již v té době intenzivně studoval. Onen novinový článek se však postaral o změnu v mých vystoupeních. Kouzelnictví jsem rozšířil o experimenty s řečí těla a vnímáním a postupně jsem se vypracoval ve „čtenáře myšlenek“. Tahle kariéra mi přinesla celou řadu vlastních pořadů v televizi a možnost cestovat po celém světě. Věta, kterou jsem si přečetl jako teenager, a s ní spojený příslib porozumět dívkám, proměnily můj život. Už jsem netrénoval jen kouzelnické triky, ale pravidelně jsem chodil do obecní knihovny, půjčoval si všechny knihy o řeči těla, které tam měli, a intenzivně jsem je studoval. Četl jsem většinou až do chvíle, než mi rodiče řekli, že je čas zhasnout, a potom jsem pokračoval s baterkou pod peřinou, tak jako Bastian Balthazar Bux v Nekonečném příběhu. V těch knížkách se skrývala úžasná tajemství: „Když si olízne rty, chtěla by tě políbit.“ Nebo: „Když se jakoby mimochodem dotkne tvojí paže, chce mezi vámi vytvořit pocit blízkosti.“ Bohužel už dnes netuším, co to bylo za knížky. Byly to brožované příručky pro seberozvoj, věnované řeči těla. Opravdu dobré knihy jsem objevil až později. Svoje poznámky z té doby už také nemám, pročítal jsem je však tak často, že jejich obsah znám téměř zpaměti.

U dívek se mi to zpočátku vůbec nedařilo tak, jak jsem si to představoval a jak mi to knížky slibovaly, ale zato se zlepšovala moje vystoupení. Vrhl jsem se do světa řeči těla a postupně jsem byl schopen během svých představení rozpoznat, kdo z diváků je opravdu nadšený a kdo jen zdvořile přihlíží. Dokázal jsem poznat, že spousta lidí dokáže dobře lhát ústy, ale nemají tušení, že tělem se jim to až tak nedaří. Zlepšil jsem řeč svého vlastního těla a najednou jsem dostával pozvánky na více vystoupení než dříve. Ve škole jsem při ústním zkoušení uměl poznat, zda je moje odpověď na správné cestě, nebo zda naopak mířím vedle.

Po maturitě jsem během studií pracoval jako mikromág – i když to vlastně nemohu nazývat prací, protože vystoupení, to byla moje vášeň. Jako kouzelník tohoto typu jsem měl na větších akcích a různých oslavách za úkol oslovovat a bavit hosty přímo u stolu, kde seděli. I tady jsem intenzivně využíval svoje znalosti o řeči těla. Dával jsem například pozor na nohy (!) diváků. Pokud směřovaly mým směrem, jejich majitelé vystoupení pozorně sledovali. Pokud však špičky nohou směřovaly ode mě pryč, věděl jsem, že buď musím udělat něco, čím si pozornost diváka opět získám, nebo že je načase od stolu odejít. Jedním z mých hvězdných čísel byla proměna bankovky – bankovku jednoho z diváků, jím podepsanou, jsem spálil a poté se opět objevila v citrónu, který celou dobu ležel na stole. Když se dotyčný divák krátce před objevením podepsané bankovky usmál a dotkl se svého ramene nebo paže, věděl jsem, že si peníze budu moci téměř vždycky ponechat.

Pokud jsem nějaké skupině předváděl trik a někdo přišel později, věděl jsem, jak mohu takového člověka zapojit do skupiny, aniž bych se o tom jakkoli slovně zmínil – stačilo naklonit se k němu trupem.

Kouzelnictví ze mě udělalo dobrého pozorovatele.

Dával jsem větší pozor na to, jak bylo co řečeno, jaká gesta a držení těla slova doprovázela. V roce 1998 jsem studoval překladatelství a tlumočnictví v Monterey v Kalifornii. Během studia jsem jednoho dne zjistil, že poznám, kdy řečník změní téma, kdy řekne pointu a kdy všechno shrne a svou řeč ukončí. Ještě si dobře pamatuji na to, jak překvapená byla tehdy moje kolegyně v tlumočnické kabině.

Poté jsem se věnoval souhře mezi našimi myšlenkami a naším chováním ještě intenzivněji a četl jsem hodně literatury věnované psychologii a vnímání.

Ještě později, po promoci, moje vystoupení postupně nabývala na velikosti a dovedla mě na velká jeviště celého světa.

Zde jsem se naučil, že moje chůze, poloha rukou i pohled v prvních několika vteřinách mohou rozhodnout o tom, jak se bude vystoupení vyvíjet.

Věděl jsem, že gesta rukou, kterými jsem doprovázel svoji řeč k publiku, mohou rozhodnout o tom, zda moji informaci pochopí, nebo ne.

Naučil jsem se, že určitá gesta rukou mohou dokonce zajistit, aby si divák z celé řady slov vybral přesně to, které jsem očekával.

Naučil jsem se, že když budu gestikulovat otevřenýma rukama, mnohem lépe tak skryji tajemství, a že publikum ke mně naopak pojme nedůvěru, když mu budu ukazovat jen hřbety rukou.

Naučil jsem se, že rozčilení a rozrušení diváka mohu poznat ihned podle jeho chůze – a že ho mohu velmi rychle a jemně uklidnit, když se na něj nejprve podívám se zdviženým obočím a usměju se.

Dále jsem se naučil, že obtížného a skeptického diváka budu mít lépe pod kontrolou, když k němu přistoupím hodně blízko a proniknu do jeho osobního prostoru, pak mu položím ruku kolem ramen, a tak mu dám najevo, komu jeviště v tuhle chvíli patří.

Naučil jsem se, že pokud se smějí jen ústa, ale ne oči, lidé se na mě neusmívají doopravdy.

Naučil jsem se, že lidé o sobě prozradí neuvěřitelně mnoho, i když neřeknou ani slovo.

A to všechno se v této knize naučíte i vy!

Řeč našeho těla je tichá – ale přesto velmi jasná.

Čtení těla nám umožňuje vybudovat si k ostatním opravdovou vazbu. Umožní nám poznat, jak se druzí právě cítí a co si myslí, a tedy v každé situaci přiměřeně reagovat.

Nejde tu přitom o to, že každému gestu přiřadíme pevný význam nebo že jednotlivá gesta vytrhneme z kontextu a budeme je dopodrobna analyzovat a popisovat. Raději bych chtěl proškolit váš pohled na nezměrné množství různých interpretací.

A co se těch dívek týče… Pár let po mých návštěvách knihovny jsem potkal úžasnou dívku. Při našem prvním setkání se jakoby mimochodem dotkla mojí paže. Na druhé schůzce si krátce olízla rty. Už to bude 25 let a pořád je to ta nejsilnější vazba v mém životě.

1
JE TO TAK– BUĎ VOLNÝ JAKO PTÁK!

„Musíš se nad tím zamyslet jinak!“

Jak často jsme už všichni tuhle větu slyšeli?

Pravděpodobně hodně často, stejně jako spoustu podobných frází– třeba: „Změň svoje myšlenky, azměníš tak svůj svět.“ To je citát Normana Vincenta Peala, jednoho ze zakladatelů pozitivního myšlení afaráře, který v50. letech napsal obrovský bestseller Síla pozitivního myšlení. Já se vůči bezvýhradnému pozitivnímu myšlení bez jakéhokoli rozmyslu stavím velmi kriticky. Podle mého názoru je dokonce velmi nebezpečné– to vpřípadě, že zkresluje realitu avzbuzuje plané naděje.

Na druhé straně je ovšem pozitivní postoj kživotu nejen zdravější, ale také mnohem zábavnější. Začal jsem proto hledat praktické přístupy. Pokaždé, když mi někdo citoval Peala nebo říkal věci jako: „Musíš se nad tím zamyslet jinak!“, jsem se jednoduše zeptal: „No jasně– ajak se to dělá?“ Odpovědí mi vždycky bylo mlčení. Skutečně– po celé roky mi nikdo nebyl schopen dát praktickou odpověď na tuto zdánlivě tolik jednoduchou otázku.

Možná by pomohlo změnit úhel pohledu anezačínat umyšlení, ale ujednání. Pouhá změna úhlu pohledu ssebou vmnoha případech nese ostatně iodpověď. Abych to vysvětlil názorně, uvedu příklad myšlenkové hry, kterou jsem slyšel na přednášce amerického mistra šachu Maurice Ashleyho– tedy člověka stitulem šachového velmistra:

Bakterie, které během 24 hodin zdvojnásobí svůj počet, vyplní jezero, které napadnou, přesně za 60dní. Který den jich bylo jezero plné zpoloviny?

Většina znás, aniž by se nad tím více zamyslela, bez váhání řekne: „Po 30 dnech.“ To se stává, zejména když člověk už od začátku myslí rovnou na konec.

Pojďme však změnit úhel pohledu ana celý proces se podívat obráceně– od konce směrem kzačátku. Změnou směru našich myšlenek dojdeme kúplně jinému řešení. 60. den bakterie jezero zcela vyplnily. Jak plné muselo být 59. den? Jak plné 58. den? Bingo!

Daniel Kehlmann popisuje ve své knize Vyměřování světa, fiktivní dvojbiografii omatematikovi Karlu Friedrichu Gaussovi apřírodovědci Alexandru von Humboldtovi, příhodu, kdy chtěl mít učitel na základní škole klid, atak dal žákům ve třídě za úkol sečíst všechna čísla od 1 do 100. Po několika minutách se zvedl sedmiletý Karl Friedrich Gauss, šel ktabuli anapsal na ni správný výsledek: 5050.

Gauss na to šel od konce. Namísto toho, aby počítal 1 + 2 + 3 + 4 + 5… – tak jak by to asi udělal skoro každý znás, aby pak nejpozději někde učísla 27 udělal chybu– začal Gauss číslem 100. Od tohoto čísla přešel kčíslu 1, pak od 99 ke2 atak dále. Počítal tedy 100 + 1 = 101; 99 + 2 = 101; 98 + 3 = 101 atak dále. Výsledek každé dvojice je vždycky 101 atěch dvojic je 50– tedy 50 × 101 = 5050.

Tato takzvaná retroanalýza, kompoziční šach, nám může otevřít netušené možnosti. Nabízí další formu přístupu kproblémům aotázkám.

Amožná také praktické řešení, jak ověcech přemýšlet jinak.

ZMĚŇ SVOJE MYŠLENKY– ALE JAK?– CYKLUS JEDNÁNÍ

Naše myšlenky mají vliv na naše jednání. Chceme-li prozkoumat apochopit, jak to funguje, pomůže, když si vezmeme ksrdci zásadu „hranice neexistují“. To znamená, že neexistují hranice mezi tělem amyslí, jednáním amyšlením. Všechno spolu souvisí, všechno je navzájem propojené avšechno se vzájemně ovlivňuje. Proto je dobré nezačínat umyšlení, ale ujednání. Použijeme tady retroanalýzu. Pojďme na to!

Vživotě nějak jednáme, atak sbíráme zkušenosti. Formují se myšlenky, pocity avzpomínky, modifikuje se naše mysl.

Na tomto místě bych chtěl stručně vysvětlit, jak vtéto souvislosti používám pojem „mysl“. Vangličtině se používá slovo mind. Zahrnuje náš myšlenkový svět ajeho interakci snaším vnímáním (prostřednictvím smyslů), náš intelekt (který to, co vnímáme, zařazuje– například– do kategorie „známé“ a„neznámé“) anaše vědomí, které chápe, že to, co vnímáme, prožíváme individuálně ze svého stanoviska aže právě ztohoto stanoviska probíhá iono zařazování. Takovým zařazením může být třeba „to se mi líbí“ nebo „to se mi nelíbí“. Nebo také „tohle už vím“ a„tohle je pro mě nové“. „Myslí“ tedy míním– velmi zjednodušeně– náš myšlenkový svět arůzné úrovně našeho vědomí. Tomuto tématu se ještě budeme věnovat později vkapitole „Architekti naší existence“, ato mnohem podrobněji.

Zpět knaší úvaze:

Začneme nějakým jednáním askrze něj přijde zkušenost. Na tuto zkušenost se váží další myšlenky, pocity avzpomínky. Prostřednictvím těchto myšlenek, pocitů avzpomínek se zkušenost ukládá.

Co je důležité: toto ukládání je nevědomé apozději se znovu projeví ve formě tendence– zda budeme chtít danou zkušenost opakovat, nebo se jí vyhnout.

Tyto vzorce určují naše jednání, takže to, co pokládáme za preferenci nebo averzi, je vlastně naše reakce na danou zkušenost. Když máme kněčemu tendenci, jednáme podle svých dosavadních zkušeností, atak mohou vzniknout návyky.

Vzniká cyklus jednání.

Někdy však zapomínáme na to, že vždycky máme volbu! Můžeme rozlišovat mezi vhodnými anevhodnými návyky. Musíme dávat pozor, aby se naše návyky neosamostatnily bez našeho vědomí. Měli bychom věci dělat, protože jsou vhodné, ne proto, že jsme na to navyklí.

Kdo si je tohoto cyklu vědom, může si rozmyslet, zda je jeho jednání vhodné, anebo naopak není. Každá zkušenost přináší vzpomínku. Jakmile si ji připomeneme, uložení se prohloubí. Cyklus negativních vzpomínek prolomíme tak, že budeme jednak jinak. Jako bychom koni nasazovali uzdu zezadu.

Namísto toho, abychom záměrně měnili svoje myšlenky– což je pro většinu znás téměř nemožné– se zaměřme na konstruktivní acílené jednání apostarejme se tak onové zkušenosti, které nám umožní myslet jinak.

Když budeme jednat jinak, změní se naše vědomí.

„Změň svoje myšlenky“ tedy prakticky znamená „udělej něco jinak než předtím, apak přijdeš na nové myšlenky“.

Tolik kteorii– ateď kjejímu použití aksouhře sřečí našeho těla. Metodu cyklu jednání jsem jednou použil kexperimentu vpořadu Terra X, vysílaném televizní stanicí ZDF. Redakce chtěla vědět, jakými metodami bych motivoval skupinu lidí ke skoku na laně zvysoké výšky, nebo také ktomu, aby od toho upustili. Opřel jsem se ozásadu „hranice neexistují“ apoužil vpraxi cyklus jednání. Pozvali jsme dvanáct lidí doHamburku, aby sbungee lanem uvázaným na nohou skočili zpřístavního jeřábu. Skupina měla velmi pestré složení– polovina žen, polovina mužů, všichni mezi 25 a40 lety. Už během jízdy do přístavu narůstala vautobuse nervozita. Zdálky byly vidět jeřáby tyčící se do výše. Když jsme pak opravdu stáli před nimi, bylo všem jasné, že tenhle skok nebude procházka růžovou zahradou. Když jsem se před skupinou zeptal jednoho členatýmu, který bungee jumping zajišťoval, jaká je výška jeřábu, překvapil nás svou odpovědí– 50 metrů. Mnoha účastníkům se ramena zvedla okousek nahoru, oči se jim rozšířily akrev se jim odlila zobličeje do nohou– to všechno jsou známky strachu. Ale vtéhle situaci nebylo možné ani chránit si krk (zvednutá ramena), ani přesněji pozorovat okolí (rozšířené oči), ani utéci (krev vnohou).

Jak vtakové extrémní situaci lidi motivovat?

Docela určitě ne tak, že jim slovy řekneme: „Jen žádný strach!“

Ani větou: „To není nic hrozného, lidé tady skáčou každý den…“

Rozhodl jsem se pro kombinaci představivosti ařeči těla. Nejprve jsem požádal ty, kteří se zas tolik nebáli abyli pevně rozhodnuti skočit, aby postoupili okrok dopředu. Utěch jsem měl ambiciózní cíl, že je přiměju kpochybování nebo dokonce ktomu, aby svůj záměr vzdali. Požádal jsem je, aby si sedli na židli ahodně se skrčili. Kromě toho se neměli pohybovat. To je obvykle reakce na strach– zmenšíme se aztuhneme.

Druhou skupinu jsem požádal, aby se doširoka rozkročili azvedli ruce– klasická pozice vítězů– asoustředili se na něco hezkého. Mohlo to být cokoli: euforie po skoku, která je čekala, ale také nějaký krásný zážitek nebo třeba jenom hezké počasí apříjemné teplo slunečních paprsků. Cokoli.

Účastníky pokusu jsem nechal setrvat vtéto pozici astěmito myšlenkami jednu minutu. Pouhou minutu! Více nebylo třeba.

Potom jsme všichni společně vylezli na jeřáb. Když jsme se dostali nahoru, stopoval jsem čas, po který účastníci zapochybovali, než se vrhli dolů. Ze „skupiny strachu“ (to byla ta, která se původně vlastně zas tolik nebála, ale kterou jsem nechal setrvat vpozici strachu) jeden účastník vůbec neskočil, ačkoli byl ještě před pokusem pevně rozhodnutý. Všichni ostatní účastníci ze „skupiny strachu“ váhali před skokem nejméně deset vteřin.

Ze „skupiny odvahy“ (tedy té spozicí vítězů) skočili všichni ihned, jak dostali znamení. Ačkoli jsem stímto výsledkem počítal, užasl jsem.

Ktomu, abych účastníky před skokem přivedl na jiné myšlenky, jsem primárně nezačal smyšlenkami. Nechal jsem je odpovídajícím způsobem jednat. Podle mých pokynů měli řečí těla předjímat skok– buď fyzicky posílit strach před skokem, nebo předjímat euforii po skoku.

Vtom je ten trik.

Odpovídající jednání se, jak je uvedeno výše, úplně samo postará ojiné myšlenky, atím se zase změní tendence– vtomto případě lidé skočili rychleji nebo přestali váhat.

Pokud tedy chcete napříště myslet jinak anepodaří se vám to, budete mít od teď po ruce užitečnou metodu:

Změňte svoje jednání avaše myšlenky budou následovat.

Na téhle metodě je skvělé, že jde ocyklus, který lze přerušit kdekoli. Můžete totiž také zlepšit svoje jednání tak, že se vmyšlenkách soustředíte na něco, co vás dovede kcíli. Tělo rovněž následuje bez váhání naše myšlenky.

Co to znamená pro nás, začínající čtenáře těla?

Nejprve se přidržme toho, že naše myšlenky se bez váhání aneprodleně projeví na našich pocitech, atím ina našem jednání ařeči našeho těla.

Abychom si to znázornili, udělejte si prosím toto cvičení:

•Posaďte se pohodlně azpříma.

•Teď otočte hlavu co nejvíce doprava. Důležité je, abyste otáčeli jenom hlavu– ramena zůstávají ve stejné poloze aneotáčejí se! Zapamatujte si, jak daleko jste byli schopni hlavu otočit.

•Zavřete oči aintenzivně si vmyšlenkách představte, jak znovu otáčíte hlavu doprava. Pohyb neděláte skutečně, jenom si jej představujete! Otočte ve svých představách hlavu omnoho dále, než jste byli schopni ve skutečnosti. Intenzivně si představujte, jak otáčíte hlavu o180 stupňů dozadu. Jen si to, prosím, představujte!

Ateď otočte hlavu ještě jednou doopravdy co nejvíce doprava.
Budete překvapeni…

Vaše tělo následuje vaši představivost avaše představivost následuje vaše tělo.

Hranice neexistují– kromě těch, které akceptujeme.

ČTU TĚ– OTEVŘENÁ AZAVŘENÁ GESTA

Udělejte si prosím trochu času na další cvičení.

Myslete intenzivně na okamžik, kdy jste snědli něco, co vám vůbec nechutnalo. Vmyšlenkách se vraťte přesně ktéto vzpomínce avnímejte chuť tak, jak jste ji vnímali tehdy, vnímejte pocity, které jste měli tehdy.

Dále prosím čtěte až poté, co to uděláte.

Pak myslete na okamžik, kdy jste jedli něco, co vám chutnalo. Něco opravdu lahodného! Izde se soustřeďte přesně na tento prožitek. Jak intenzivní apříjemná chuť to byla? Jak přesně jste ji vnímali?

Když jste se silně soustředili na své vzpomínky, následovala reakce těla.

Nepříjemná vzpomínka způsobuje napětí, příjemná uvolnění.

Na začátku mého programu Zkouška ohněm požádám nějakou mladou dámu zpublika, aby přišla na jeviště, apřed publikem sní provedu tuto vizualizaci přesně tak, jak jsem popsal výše.

Každý může hned vidět, jak se řeč jejího těla při nepříjemných myšlenkách uzavře, jak se jí napnou ramena, zkrátí dech astáhne obličej. Je to téměř neznatelné ataké jen letmé, ale když požádám publikum, aby na to zaměřilo pozornost, vidí to dokonce idiváci vposlední řadě.

Stejně to probíhá při myšlence na nějakou pochoutku vústech. Zde přijdou na řadu zhlediska řeči těla otevřená gesta– rysy obličeje se zjemní, ramena se uvolní anezřídka se moje divačka súsměvem zhluboka nadechne avydechne.

Pak se na ni podívám apřesně jí řeknu, jaká chuť jí chutnala, které jídlo má ráda akteré jí nechutná.

Teď nastanou přesně dvě možnosti– buď se její oči zvětší aotevřou se (úžas), nebo se zmenší azavřou se (skepse).

Otevřenost auzavřenost jsou dva základní kameny při čtení řeči těla.

Už Samy Molcho píše ve své knize ořeči těla: „Uzavření (kontrakce) aotevření jsou stavebními kameny řeči našeho těla. Vtěchto signálech rozeznáváme stažení auvolnění.“ Toto, milé čtenářky amilí čtenáři, neplatí jen uřeči našeho těla, to je univerzální zákon. Veškeré naše prožívání se dá rozdělit na aktivitu apohyb ana pasivitu aklid. Když aktivita bez jakékoli míry naroste, stane se zní stres nebo také agresivita, zpasivity zase nuda nebo letargie. To je starý známý princip duality.

Tajemství spočívá vtom, jak vytvořit mezi oběma správný poměr. Důležité je, že nejde orovnováhu, ale odynamickou harmonii, osprávnou souhru. Existují totiž chvíle, kdy potřebujeme více aktivity, abychom dosáhli cíle, avjiných okamžicích je zase naopak třeba více klidu.

Když jsem například před vystoupením trochu nervózní, nepotřebuji nic, co by tuto lehkou nervozitu oslabovalo. Je dobrá, protože mi pomáhá se soustředit. Na druhé straně, když jsem na dovolené umoře ajsem naprosto uvolněný, nepotřebuji vtakové chvíli žádnou aktivitu, abych se dostal do „rovnováhy“. Rozhoduje daný moment– dynamická harmonie.

Všichni známe stav chronického napětí. Když před námi stojí někdo extrémně napjatý, vězí za tím svelkou pravděpodobností následující důvody:

•pochybnosti,

•nejistota,

•strach,

•stres.

Tahle čtyřka je prakticky kvartetem utrpení. Jsou to stavy, které nás uvádějí do pasivity abrzdí nás. Vextrémním případě se projevují fyzicky– ztuhlostí, ochromením astažením. Naše tělo tak reaguje na příliš mnoho aktivity.

Při přílišné pasivitě také nejsme schopni jednat, protože ssebou přináší letargii. Nulové napětí znamená klid, nečinnost. Vlna vzniká jen spolupůsobením aktivity apasivity. Kamínek hozený do jezera vytvoří na vodě krásné kruhy, optimální souhru mezi aktivitou apasivitou. Stejný kamínek při silném vlnobití žádné vlny nevytvoří, potopí se skoro beze stop. Chybí tu pasivita. Harmonie je tedy vpodstatě souhrou obojího. Totéž platí pro naše dorozumívání, atím samozřejmě ipro řeč našeho těla. Když jsme uvolnění aje uvolněné inaše tělo, můžeme pozorovat avnímat– náš pohled je otevřený. Jsme-li stažení, je to pro nás mnohem těžší. Iolidech říkáme, že jsou otevření nebo uzavření. Tyto signály umíme na těle číst dobře. Důvody pro emoce, ze kterých tyto signály vycházejí, však tímto způsobem nezjistíme. Člověk může být uzavřený zmnoha důvodů– je třeba unavený (příliš pasivní) nebo úzkostný či nejistý (příliš aktivní). Na první pohled to často nepoznáme.

DOCHÁZÍ MI DECH– DÝCHÁNÍ

Souhru aktivity apasivity poznáme velmi dobře na dechu. Abychom žili, musíme se nadechovat avydechovat. Nemůžeme se jenom nadechovat, nebo jenom vydechovat.

HRANICE NEEXISTUJÍ– VNĚJŠÍ JEDNÁNÍ AVNITŘNÍ POSTOJE

POHLED POD MASKU– OBLIČEJ

Pohled

Tady je druhá metoda:

Mluva pohledů

Trvání pohledu

Partie očí

Ústa

SÍDLO SRDCE– HRUDNÍ KOŠ

NEJSOU JEN KMÁNÍ– PAŽE ARUCE

Čtení zrukou

Obecně ogestech

Emblémy

Ilustrátory

Manipulátory

ZA TÍM SI STOJÍM– POLOHA ASTANOVIŠTĚ

Poloha nohou

JAK TO JDE?– CHŮZE

KOLÉBÁNÍ NEBO HOPSÁNÍ?– NOHY

SEDÍ TO?– POLOHY PŘI SEZENÍ