Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Nick Trenton

Zklidněte svou mysl
Jak čelit záplavě myšlenek a zbavit se stresu

Přeloženo z anglického originálu knihy Nicka Trentona Stop Overthinking: 23 Techniques to Relieve Stress, Stop Negative Spirals, Declutter Your Mind, and Focus on the Present, vydaného TLL Literary Agency, USA, 2021.
Copyright © 2021 by Nick Trenton
Czech translation rights arranged with PKCS Mind, Inc. through
TLL Literary Agency
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9218. publikaci

Překlad Ivana Sýkorová
Odpovědná redaktorka Lenka Zajíčková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 176
První české vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2024

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-7243-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-7242-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3958-3 (print)

O autorovi

Nick Trenton je americký životní kouč, lektor a autor, který se specializuje na duševní a emocionální zdraví a rozvoj. Na toto téma napsal sérii více než 14 knih. Jeho nejvýznamnějším dílem je kniha Zklidněte svou mysl (2021).

Nick Trenton vyrůstal na venkově ve státě Illinois a většinu svého času dodnes tráví v Chicagu. Získal bakalářský titul v oboru ekonomie a magisterský titul v oboru behaviorální psychologie. S oblibou říká, že se stal profesionálem v jednom ze svých největších koníčků: pozorování lidí.

Ve většině knih Nick Trenton radí, jak lépe zvládat emoce, jak překonat strach nebo jak si nastavit a plnit cíle.

V knize Zklidněte svou mysl Nick Trenton mluví o tom, jak je důležité občas „vypnout“ mysl, pokud si chcete udržet duševní zdraví. Když se v noci místo spánku jen převalujete, o všem přemýšlíte a děláte si starosti, vede to k vyčerpání, úzkosti a víření myšlenek. Tato kniha vám pomůže naučit se zklidňovat váš vnitřní monolog.

1. KAPITOLA
Přehnané přemýšlení není
opřehnaném přemýšlení

Představte si mladého muže, jmenuje se James. James je laskavý, inteligentní asebeuvědomělý– možná si sám sebe uvědomuje až příliš. James si stále kvůli něčemu dělá starosti adnes jeho pozornost upoutal drobný zdravotní problém. Vyhledává informace na internetu avšechny ty možnosti vněm vyvolávají stále větší obavy. Pak se zastaví auvědomí si: „Asi to zbytečně moc řeším.“

Přestane si tedy dělat starosti ozdraví azačne se stresovat kvůli svým obavám ozdraví. Možná by opravdu potřeboval nějakou terapii. Ale jakou? Myšlenky mu víří hlavou abrzy vduchu probírá možnosti konzultace upsychologa, hádá se sám se sebou, odsuzuje se, brání se, zpochybňuje své myšlenky, stále dokola přemítá nad nekonečným proudem vzpomínek, dohadů, obav. Pak se zastaví asnaží se uvědomit si, co se děje. „Mohly by to být pocity úzkosti? Je to snad záchvat paniky? Nebo bych mohl trpět schizofrenií ajen otom zatím nevím.“ James si myslí, že nikdo jiný se netrápí kvůli takovým maličkostem. Nebo snad ano? Ve chvíli, kdy ho to napadne, naskakuje mu vhlavě zdánlivě milion příkladů všech situací, kdy ho druzí kritizovali.

Pak zkoumá všechny své slabé stránky pod drobnohledem, každou znich omílá vhlavě aptá se, proč je takový, jaký je, proč ho myšlenky tak mučí anedokáže je jen „nechat být“. Po hodině si uvědomí, že se ani opíď nepřiblížil rozhodnutí ohledně svého zdravotního problému aokamžitě pocítí vlnu deprese, propadá se do bouře negativního vnitřního dialogu, stále dokola se obviňuje, že to tak dopadá vždycky, že nikdy nic nevyřeší, že je příliš neurotický…

Uf! Je těžké si představit, jak takové trýznění apsychická muka začaly jen kvůli tomu, že si James všiml, že má na rameni zvláštně vypadající znaménko!

Všichni žijeme ve velmi vypjatém, přehnaně intelektuálním světě zahlceném spoustou podnětů. Přehnané přemýšlení způsobuje nafouknutí běžných kognitivních instinktů. Knadměrnému myšlení dochází, když ztratíme kontrolu nad myšlenkovými pochody adostaneme se do stresu. Nekonečné analýzy života asebe sama obvykle bývají nechtěné, nezastavitelné asebezničující. Mozek nám běžně pomáhá řešit problémy apochopit vše jasněji– ale přehnané přemýšlení vede kpravému opaku.

Ať tomu říkáte obavy, úzkost, stres, ruminace nebo dokonce obsese, můžeme přehnané přemýšlení popsat jako stav, kdy se cítíme příšerně amyšlenky nám nijak nepomáhají. Typické přehnané přemýšlení se obvykle samovolně zintenzivňuje nebo se donekonečna točí vkruhu, přičemž myšlenky nám připadají jako rušivé nebo obtěžující.

Trpíte přehnaným přemýšlením ivy? Někdy bývá těžké si uvědomit, že tímto problémem trpíte, protože lidé, kteří si dělají nadměrné obavy si dokážou velmi dobře vsugerovat, že vyřešením současné obavy se vyřeší všechny problémy… dokud se neobjeví další obava. Přehnané přemýšlení sice může být symptomem aprojevem jiné psychické poruchy, jako je například úzkostná porucha nebo deprese, ale pravda je taková, že přehnaně přemýšlet můžete ibez těchto zdravotních komplikací.

Přehnané přemýšlení je velmi škodlivá duševní aktivita, ať už obnáší analyzování, odsuzování, sledování, vyhodnocování, snahu mít vše pod kontrolou nebo přehnané obavy– nebo všechny tyto projevy jako vJamesově případě!

Zde je několik tipů, podle nichž poznáte, že máte problém spřehnaným přemýšlením:

■Často si až příliš uvědomujete každou svou myšlenku.

■Přemýšlíte otom, že přemýšlíte, čemuž se říká meta-myšlení.

■Usilovně se snažíte ovládat nebo usměrňovat své myšlenky.

■Stresují vás nebo se vám nelíbí spontánní myšlenky ačasto máte pocit, že některé myšlenky nejsou vítané.

■Myšlení vám často připadá jako boj mezi rozporuplnými podněty.

■Často zpochybňujete, analyzujete nebo odsuzujete své myšlenky.

■Vkrizových situacích často považujete sebe asvé myšlenky za příčinu problému.

■Soustředíte se na pochopení vlastních myšlenek asnažíte se pochopit, jak funguje vaše mysl.

■Máte problém srozhodováním ačasto pochybujete osvých rozhodnutích.

■Spousta věcí vám dělá starosti nebo vás trápí.

■Uvědomujete si, že se opakovaně dostáváte do negativních myšlenkových vzorců.

■Někdy míváte pocit, že se musíte kurčité myšlence stále vracet, ikdyž se týká minulosti, kterou už nelze změnit.

Jistě si všimnete, že některé zuvedených tipů mohou být idobrými vlastnostmi– nechceme snad všichni rozvíjet pozornost avšímavost? Není snad dobré zpochybňovat automatické reakce aklást si důležité otázky, abyste se dokázali lépe rozhodovat? Podstata přehnaného myšlení spočívá vjeho názvu– nastává tehdy, když na něco myslíme nadmíru, tak usilovně aintenzivně, že to pro nás přestává být prospěšné.

Myšlení je úžasný dar. Dalo by se říct, že schopnost zamyslet se, analyzovat azpochybňovat ivlastní myšlenkové procesy je vlastností, která pravděpodobně nejvýstižněji definuje lidstvo aje důvodem mnoha našich úspěchů. Myšlenka není nepřítel. Náš mozek je výjimečně prospěšný nástroj, ale když přemýšlíme přehnaně, oslabujeme jeho schopnosti.

Příčiny mentálního chaosu autrpení

Jestliže je mozek tak úžasný amyšlení tak prospěšné, proč tedy tak často askutečně velmi snadno podléháme přehnanému přemýšlení? Lidé (pravděpodobně ti, co přehnaně přemýšlejí) vprůběhu let přišli srůznými teoriemi: přehnané přemýšlení by mohlo být špatným návykem nebo povahovou vlastností nebo duševní poruchou, kterou lze řešit medikací. Důvody, proč člověk podléhá přehnanému přemýšlení, se ve skutečnosti často stávají oblíbeným tématem přemítání těch, kdo přehnaně přemýšlejí. „Proč, proč, proč jsem takový?“

Jestliže jste si vybrali tuto knihu, je pravděpodobné, že jste se dostali do situace, kdy vás stresuje, jak si svámi mozek zahrává. Existují ale řešení acesty, jak se zbavit tohoto druhu stresu apocitů zmaru, které vás přivedou do mnohem průzračnějších, klidnějších vod. Ze všeho nejdříve si nicméně musíme uvědomit jednu zásadní věc: přehnané přemýšlení se málokdy zaměřuje na příčiny přehnaného přemýšlení. Co to znamená? VJamesově případě nemá přehnané přemýšlení nic společného shrůzostrašně vypadajícím znaménkem na jeho zádech. Nemá nic společného svýběrem správného psychologa, ani stím, co mu někdo řekl před třiadvaceti lety, ani stím, zda by měl mít pocity viny kvůli tomu, že je špatný člověk.

Všechny tyto myšlenky jsou totiž důsledkem přehnaného přemýšlení. Uvízneme-li ve víru ruminace, může se nám zdát, že problémem jsou myšlenky. Říkáme si: „Kdybych tak jen mohl vyřešit tuhle věc, co mě trápí, mohl bych se uvolnit avšechno by bylo vpořádku.“ Jenže ikdybychom tu jednu věc vyřešili, rychle by se objevila další. Je to tím, že nikdy nebyla příčinou přehnaného přemýšlení, ale jeho důsledkem.

Mnozí lidé, kteří ovšem přehnaně přemýšlejí, jsou vydáni napospas nadměrně aktivnímu mozku právě proto, že si neuvědomují, co se ve skutečnosti děje. Zoufale se snaží vyřešit „problém“ anenapadne je, že problémem je ve skutečnosti to, jak vyhodnocují, co je problém. Upnou se tedy na nějaké domnělé řešení avloží energii do jeho uskutečnění, jenže posléze zjistí, že jsou stále ve stejném stresu jako na začátku.

Chceme-li úspěšně překonat přehnané přemýšlení, musíme udělat krok zpět anesnažit se řešit problém dalším repetitivním přemítáním. Na dalších stránkách knihy budeme vycházet zpředpokladu, že mluvíme-li opřehnaném nebo nadměrném přemýšlení, mluvíme oúzkosti. Lidé mohou přehnaně přemýšlet ivpřípadě, že jim nebyla diagnostikována úzkostná porucha. Ale vnásledujících kapitolách se přesvědčíme, že úzkost je prvotní příčinou (proč) anadměrné přemýšlení je důsledkem (jak). Kde se tedy bere úzkost?

Jste to vy?

Výzkum zabývající se příčinami úzkosti stále pokračuje. Podle různých teorií je úzkost předurčena osobnostními rysy, nebo je otázkou biologických predispozic– něco, co jste zdědili po svých stejně úzkostných rodičích. Úzkost často najdeme vkombinaci sjinými poruchami, jak duševními (jako je deprese), tak tělesnými (jako je syndrom dráždivého tračníku). Vědci také vypozorovali, že uurčitých skupin– například užen– se projevuje častěji, aže podíl na jejím rozvoji mohou mít různé faktory jako například výživa, stresující životní styl, prožité trauma adokonce ikultura.

Marcus E. Raichle je neurovědec, který poprvé přišel stermínem „síť základního nastavení“, jenž jednoduše označuje vše, co mozek dělá, když se nezaměřuje na žádnou konkrétní činnost. Není-li mozek zaměstnaný nějakým úkolem, přemílá si informace osvém postavení ve světě azpracovává apřehodnocuje sociální informace avzpomínky vzájmu zvýšení šance na přežití. Tímto způsobem se mozek vyvinul, abychom přežili, ne abychom byli šťastní.

Princip spočívá vtom, že duševní „klid“ je využíván kdodatečnému zpracovávání informací– ať už je co zpracovávat, nebo ne. Jak prohlásil fyzik Michio Kaku: „Vlidském mozku je sto miliard neuronů, každý neuron je propojený sdeseti tisíci dalšími neurony. Na ramenou vám tedy sedí nejsložitější známý objekt zcelého vesmíru.“ Akruminaci dochází, když jeho operační kapacita zkrátka nemá nic lepšího na práci!

Vědecká studie Matthewa Killingswortha aDaniela Gilberta publikovaná vroce 2010 pod názvem Přemýšlející mysl je nešťastná mysl uvádí, že mozek věnuje stejné množství času přemítání nad tím, co se nestane, jako nad tím, co se děje. Navíc tato jeho činnost vede kpocitu nespokojenosti. Studie Samanthy Broydové ajejích kolegů zroku 2008 zveřejněná vodborné publikaci Neuroscience Behaviour Review poukazuje na skutečnost, že lidé trpící úzkostmi adepresí vykazují větší aktivaci sítě základního nastavení (SZN) než ostatní lidé. Nebo bychom měli tuto informaci interpretovat spíše tak, že deprese se rozvinula ulidí, kteří vykazovali větší aktivitu sítě základního nastavení?

Lidé pociťují úzkost kvůli penězům, kvůli práci, kvůli rodině avztahům, kvůli stárnutí nebo kvůli stresujícím životním událostem. Jsou však tyto faktory příčinou úzkosti apřehnaného přemýšlení, nebo jsou jejich důsledkem? Ostatně mnozí lidé zažívají obrovské finanční nebo rodinné tlaky anemají pocity úzkosti, ani ovšem přehnaně nepřemýšlejí, ajiní naopak zažívají úzkost, ikdyž se jim navenek neděje nic, co by mohlo vyvolat emoce.

Abychom se lépe zorientovali vrozsáhlých výzkumech, budeme knim přistupovat tak, že všechny teorie mají své místo aže úzkost je multifaktorová záležitost– to znamená, že vzniká vdůsledku kombinace různých příčin, které se vzájemně zajímavě prolínají. První hlavní důvod, proč zažíváte úzkost, může být otázkou „vrozených sklonů versus návyků přijatých výchovou“. Jinými slovy se dá říci, že ačkoli vám to tak momentálně nepřipadá, podstatná část úzkostí může souviset svašimi osobními vrozenými faktory.

Začněme nejčastějším vysvětlením příčin úzkosti: genetikou. Pravda je taková, že žádní odborníci dosud nebyli schopní sabsolutní jistotou identifikovat jedinou genetickou příčinu úzkosti. Vědci nicméně objevili konkrétní genetickou složku. Kirstin Purvesová se svými kolegy ve studii zveřejněné vroce 2019 vodborném časopise Molecular Psychiatry tvrdí, že chromozom 9 je nositelem genů spojených srozvojem úzkosti. Ale skutečnost, že máte tyto geny, ještě neznamená, že se uvás rozvine úzkost.

Studie dále vysvětluje, že míra dědičnosti úzkostných poruch dosahuje 26 %– to znamená, že pravděpodobnost, zda se uněkoho rozvine nebo nerozvine úzkostná porucha, se dá z26 % vysvětlit genetikou. Jistě se mnou budete souhlasit, že je to poměrně malý podíl– co těch zbylých 74 %? Ta zahrnují faktory ovlivňující naše prostředí, jako je rodinná historie, zkušenosti zminulosti nebo současný životní styl. Tento druh výzkumu může být obtížný, protože když se nad tím zamyslíte, můžeme úzkost „zdědit“ po rodičích dvěma způsoby– jednak geneticky ajednak výchovou, prostřednictvím raných formujících zkušeností atak podobně. Vtomto směru je obtížné oddělit genetické vlivy od behaviorálních.

Trpí-li některý zvašich rodičů úzkostnou poruchou, zvyšuje se pravděpodobnost, že postihne ivás– ale stále mluvíme jen opravděpodobnosti. Neexistují žádné „geny úzkosti“, které by vás předurčovaly knezvratnému osudu, před nímž není úniku. Vsoučasnosti se dokonce objevily důkazy, že stím, jak stárneme anaše prostředí se mění, mají na nás genetické faktory menší vliv. Pokud jste si vědomi konkrétních rizikových faktorů apredispozic, můžete se vždy naučit úzkosti zvládat, vyhýbat se rizikovým faktorům ažít kvalitní život.

Obor epigenetiky vsoučasnosti prosazuje názor, že geny nás ovlivňují jen částečně. Rodíme se sDNA, kterou lze později formovat prostřednictvím životních zkušeností ainterakcí snaším prostředím. Určité geny mohou být aktivovány nebo deaktivovány molekulárním procesem, který se nazývá metylace. Vědci voboru epigenetiky zjistili, že životní zkušenosti mohou „vypnout“ projevy genů prostřednictvím metylace, anavíc, že vzorec metylace lze ve skutečnosti předávat dalším generacím.

Je přehnané přemýšlení genetickou záležitostí? Ano. Ale není čistě jen genetickou záležitostí. Vživotě jsme dále ovlivňováni zbylými 74% faktorů, což znamená, že naše prostředí může hrát větší roli. Sgenetikou moc nezmůžeme, ale všechno ostatní máme možnost změnit.

Kromě genetických vlivů na nás působí idalší vnitřní zdroje úzkosti. Mnozí znás si vypěstovali návyk přehnaného přemýšlení, protože nám dává iluzi, že řešíme problém, oněmž přehnaně přemýšlíme. Takže pokud si James dělá obavy osvé zdraví, je přirozené, že přehnané přemýšlení onejrůznějších příčinách ařešeních mu dává pocit, že se snaží dostat kjádru problému. Ale pravda je taková, že přehnané přemýšlení často nikam nevede, protože člověka uvězní vkoloběhu analyzování, odmítání aopětovného zvažování různých možností. Je to jako kdybyste se snažili vyřešit neustávající svědění poškrábáním. Když se poškrábete, sice se dostaví chvilková úleva, ale svědění neustane, navzdory tomu, jak skvěle se můžete při poškrábání cítit.

Dalším důvodem, proč bývá tak těžké uniknout ztohoto bludného kruhu, je skutečnost, že úzkost způsobující přehnané přemýšlení funguje chytře azáludně. Živí se našimi nejhoršími obavami. Možná jste si všimli, že některé konkrétní spouštěče přehnané přemýšlení zhoršují. Může se jednat onejistotu související svašimi schopnostmi, vztahy surčitými lidmi, vaše fyzické aduševní zdraví atak podobně. Snaha jednoduše potlačit vířící myšlenky často vede kpřesně opačnému výsledku. Začnete ještě víc přemýšlet ověcech, které vám dělají starosti. Může to znít jako bezvýchodná situace, ale vtéto knize si představíme techniky, které vám pomohou dostat se zpopsaného koloběhu.

Úzkost mohou vneposlední řadě přiživovat také naše každodenní návyky, které mohou nenápadně, ale významně spouštět přehnané přemýšlení. Zdánlivě nevinné návyky, jako je například časté sledování sociálních sítí, nezdravé stravovací zvyklosti nebo nedostatek živin, nedostatečný příjem tekutin, nevhodný spánkový režim, mohou zhoršit sklon ovšem nadměrně přemýšlet. Ze všech dosud zmíněných faktorů můžeme tento nejsnáze ovlivnit. Nicméně další zdroj úzkosti už nemůžeme vůlí ovládat tak snadno.

Je to vaše prostředí?

Díky genetickým vlastnostem máte možná velmi světlou pleť, aproto se na slunci spálíte víc než ostatní, ale otom, jestli se opravdu spálíte nebo ne, nerozhodují vaše geny– záleží to na slunci! Obdobně můžeme mít různé další genetické dispozice, ale největší podíl na rozvoji apřetrvání úzkosti má sám život. Jinými slovy se dá říci, že platí rovnice: genetické predispozice + stresující běh událostí = přehnané přemýšlení.

Podle tradičního názoru psychologů byly duševní poruchy dávány do spojitosti pouze sosobou, která jimi trpěla– například s„chemickou nerovnováhou“ vmozku. Dnes už víme, že úzkosti asnimi spojené zdravotní potíže mohou vzniknout ivdůsledku života ve velmi stresujícím prostředí.

Stres není špatná věc. Eustres neboli pozitivní stres je druh normálního každodenní tlaku, který nás inspiruje, udržuje nás na nohou amotivuje nás ke zlepšování. Pokud je ovšem stresu příliš, má opačný účinek ajen vyčerpává naše psychické zdroje azanechává vnás pocit, že nic nezvládneme. Na druhé straně spektra nás může stresovat také celkový nedostatek stimulujících podnětů. Tento druh stresu, označovaný jako hypostres, se dostavuje, když ve svém prostředí nejsme vystaveni dostatečným výzvám. Tím se jen ukazuje, že ktomu, aby se nám dobře dařilo, nepotřebujeme prostředí zcela bez stresu, ale takové, které optimálně vyhovuje našim potřebám.

Stres aúzkost nejsou totéž. Psycholožka Sarah Edelmanová vysvětluje, že stres je faktor vnašem prostředí, vnější tlak, který na nás působí, zatímco úzkost je náš niterný prožitek tohoto tlaku. Každý reaguje na stejnou stresující situaci jinak, protože každý má jiné vnitřní zdroje ahranice, naše reakce navíc může vycházet zodlišných emocí (například hněvu nebo deprese) afyzických symptomů (jako je nespavost, zažívací potíže nebo neschopnost soustředit se).

Být naživu je stresující. Zažívat tlak, výzvy nebo nepříjemné pocity patří knašemu každodennímu životu. Pokud je však tento tlak nepřetržitý, připravuje nás oschopnost vše zvládat aneumožňuje nám prosperovat, můžeme se dostat do stavu vyčerpanosti nebo se cítit depresivně, případně se unás může rozvinout úzkostná porucha. Stresová reakce těla, která nás připravuje na boj nebo útěk vohrožení, vznikla proto, aby nás chránila– jenže nikdy nebylo vplánu, že bychom ve stavu rozrušení zůstávali nepřetržitě. Pokud zahrnete chronickým stresem člověka, který už má genetické nebo psychické predispozice kpřehnanému přemýšlení, je to recept na vyhoření azahlcení.

Pracovní stres, náročná péče oděti, emocionálně vyčerpávající vztah, nekonečný stres vyvolávaný čtyřiadvacetihodinovým přísunem zpráv, politikou, klimatickými změnami, skutečností, že soused nad vámi neustále hlučí, nedostatkem spánku, spoustou nezdravého jídla, traumatickou situací, co se vám stala vloni, nízkým stavem vašeho konta… Není překvapením, že mnozí znás mají pocit, že jim vše přerůstá přes hlavu.

Doktor Kenneth Kendler se svým týmem zjistil, že jak klinická deprese, tak generalizovaná úzkostná porucha silně souvisejí straumatickými životními událostmi vuplynulých měsících, například se ztrátou blízkého člověka, rozvodem, nehodou, trestnými činy nebo dokonce chudobou či rasismem. Některé další studie (například už vroce 1986 studie Angely Browneové aDavida Finkelhora) zjistily, že nejsilnějším ukazatelem duševních poruch vdospělosti bylo prožité trauma, zneužívání nebo zanedbávání vdětství. Christine Heimová se svými kolegy vroce 2000 dospěla kzávěru, že sexuální zneužívání vdětství mělo za následek zvýšení senzitivity žen vůči stresu vdospělosti, to znamená, že jejich fyziologická reakce na stres byla intenzivnější vporovnání sjinými lidmi.

Tajná ingredience: naše mentální vzorce

■našimi jedinečnými genetickými abiologickými vlastnostmi asklony amezi

■událostmi, tlaky apodmínkami, jimž jsme vystaveni ve vnějším prostředí.

Důsledky přehnaného přemýšlení

Fyzické důsledky jak dlouhodobého, tak krátkodobého stresu

Mentální apsychické důsledky stresu

Širší společenské aenvironmentální důsledky stresu

Shrnutí