Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Martina Boučková

Šílená babička

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9146. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky Martina Charvátová
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2024
Text © Martina Boučková, 2024

ISBN 978-80-271-7142-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-7141-5 (pdf)
ISBN 978-80-247-5532-8 (print)

ÚVOD

Takže dnes má přijet a já v hlavě nemám vůbec jasno, jestli se mám radovat. Je to přece jenom moje máma a o děti by mohlo být postaráno, zatímco já budu moct v létě chodit do práce.

Jenže ona prostě není typická babička. Své mládí strávila v době, kdy hippie zažívalo největší boom, a ačkoliv ho prožila za železnou oponou, stejně se horlivě snažila, aby v ní to květinové dítě zůstalo. A to napořád.

Celé své dětství a dospívání jsem tím trpěla. Moje mamka chodila v batikovaných tričkách i na mé třídní schůzky a v podobném úboru jsem ji vyzvedávala na policejní stanici poté, co ji zatkli za napadení orgánu. Faktem je, že se vydala s bandou puberťáků demonstrovat proti nějakým jatkám kdesi v Horní Dolní. Tato přírodní děcka s dredy a rasta copánky byla připravena na pokojné setkání, které současně streamovala na sociální sítě, aby bylo hned jasné, kdo je hodný a kdo zlý. Někteří si nasadili věnečky z pampelišek, jiní průbojnější se dobrovolně připoutali těžkými řetězy k ohradám. Jenže moje mamka je vehementně burcovala k větší aktivitě a hrubému vzdoru vůči nadvládě síly. „Na hrubý pytel hrubá záplata. A kdož jsi bez viny, hoď kamenem!“ křičela a pak mrskla po policejním voze jedním příhodným kusem žuly.

Asi tuto ustálenou frázi dobře nepochopila, protože těch jejích hříchů bych jen já osobně mohla napočítat nespočet. To by se nesměla podívat na kámen ani přes černá skla z dálky. Natož aby jej brala do ruky a házela s dalším pokřikem: „Policejní brutalita! Policejní stát!“ A to sotva přijeli.

Se svou mizernou muškou nezpůsobila sice žádnou hmotnou škodu, nicméně policisty vyprovokovala k tomu, že ji obratem zatkli. A soud jí následně napařil veřejně prospěšné práce. Zase.

Když jsem se jí tehdy ptala, proč taková milovnice dobře prorostlé krkovičky nebo chleba se sádlem a cibulí demonstruje u jatek, prohodila s ledovým klidem: „Někdo se těch nezkušených dětí musí zastat.“

Na druhou stranu já opravdu potřebuju někoho, kdo mi pohlídá děti. Můj ex o naše společné děti zrovna moc nestojí, protože si s Vilmou pořídil další, nicméně budiž mu alespoň přičteno k dobru, že alimenty platí včas. Dokonce je i sem tam přeplácí, aby měl odpustek za to, že se na ně prachsprostě vykašlal.

Nezlobím se. Nesvědčí mi ho vídat, neboť se ve mně v tu chvíli zburcují matčiny geny a já mám leda tak chuť po něm začít taky něco házet. Mušku mám rovněž po matce: nejenže se netrefím, ale ze vzteku akorát ničím naše talíře a hrníčky a další nevinný porcelán.

Měla bych být tedy ráda, že mamka přijede. Že na to nebudu sama. Kéž bych z toho neměla zároveň i tak trochu kopřivku.

ASPOŇ ŽE DORAZILA...

Mamku jsme očekávali na nedělní oběd. Dorazila však až v osm večer. Ale s tím jsem teoreticky taky počítala. Fakticky pro mne bylo zásadní, že to ještě pořád stihla v domluvený den.

Ovšem i když jsem po těch letech připravená na ledasco, stejně to se mnou u dveří málem seklo. Dobře, batikované tričko s anarchistickým áčkem na prsou, s tím jsem smířená. Ale…

„Odkdy nosíš piercing?“ zeptala jsem se a ukázala na její levé obočí propíchnuté drobným kroužkem.

„Hezký, viď? A tos ještě neviděla moje tetování,“ odpověděla s nadšením.

„Ty máš…“

Než jsem stihla dopovědět otázku, pokračovala: „Mám, na zadku, počkej.“ A ještě mezi dveřmi si začala stahovat kalhoty. Chytla jsem ji za pravou paži, bojující s pasovým límcem, a zatáhla ji do bytu.

„Nemusíš to ukazovat všem sousedům,“ pokárala jsem ji.

„A proč ne? Copak jsi nějaká puťka? Změnila ses,“ zlobila se.

„Já jsem se změnila?“

Změřila si mě vyčítavým pohledem, jako by na mně viděla miliony chyb, které nevznikly vinou její živelné výchovy. Přitom já jsem byla slušně oblečená do nekřiklavého trika a domácích jednobarevných kalhot s rovnými nohavicemi, to znamená žádné zvonáče, žádné plísňáče ani díry na kolenou, zatímco máma zvládla mít na sobě docela absurdní kousek, který v sobě snoubil všechny tři dávné módní neřesti. Vlasy jsem měla vzorně sčesané do culíku a na nohách chlupaté papuče, které nejspíš nejvíc dráždily její pohled. Ale u nás to od dlažby opravdu dost táhne. A vůbec!

„Copak je ti sto?“ ukázala na ty bačkory.

„Dlažba je…“

„Já vím… Kvůli ní se platí kauce, ale nenosí papuče.“

Chtěla jsem ještě něco dodat, ale právě přiběhly děti. Janče bude za pár dnů deset, Vojtovi je sedm. Oba se hned vrhli babičce kolem krku a dojemně se vítali.

„Babi, ty zvláštně voníš,“ řekla Janča.

„To je…,“ začala a já jí skočila do řeči: „Mami! Doufám, že…!“

„Prosím tě,“ zakoulela očima. „To je vůně vonných tyčinek. Nějakou si pak taky zapálíme.“ A v dětských očích se rozhořely plamínky: bude oheň! Přijela babi, shoří barák. Super.

„Už jsem se lekla, že je to…“ Naklonila jsem se, aby mě děti neslyšely, ale ona rovnou odvětila: „Tu mám hlouběji v batohu. Můžeme si dát pak večer spolu.“

„Tak to ani náhodou!“

„A proč ne? Vždyť je to zdravé. Je to úžasné na klouby a taky to pomáhá při rakovině.“

„Mami, ty snad ale nemáš… rakovinu, že ne?“

„Ale kdeže. Nemám. Kde já bych to chytla!“

„Mami, rakovina ale není pohlavní nemoc.“ Ačkoliv vím, že to není zase tak přesné, hlavně jsem to potřebovala utnout ještě v zárodku.

„No tak to se už vůbec nemusím bát,“ ušklíbla se. Jestli já jsem si spíš neměla zaplatit chůvu. Vtom mé hluboké myšlenky přerušil zvonek u dveří. K nám obvykle nikdo nechodí, pokud se předem neobjedná. Je zkrátka jiná doba a na první pohled prosté stisknutí zvonku, aniž by majitel bytu byl dopředu informován, kdo je za dveřmi, se nyní považuje za menší faux pas. A také to člověka zbytečně stresuje. Hned začnu v hlavě rozebírat, jestli jsem vhodně oblečená, nalíčená…

„Zas přemýšlíš o blbostech?“ houkla na mě mamka.

„Co?“

„Někdo zvoní a tobě se akorát honí hlavou, jestli máš na sobě podprdu, že jo. Tahle doba je fakt šílená,“ odemlela, jako by mi četla myšlenky. A otevřela místo mě.

„To jste hodná,“ švitořila mezi dveřmi, když si přebírala vodítko, na jehož konci stál středně velký pes.

„Mami, co to je?“

„Tohle? To je přece Venca!“ vykřikla radostně. Ale protože jsem se stále tvářila nechápavě, pokračovala: „Děláš, jako bych ti o Vencovi nikdy nevyprávěla.“

Aha, takže Venca byl pes. Ne žádný blízký známý, soused, někdo, kdo se jí nastěhoval do bytu, zatímco se jí i v jejím pokročilém věku nepřestala zapalovat lýtka. Ten výborný společník, co pečlivě vyslechne všechno, co říká, neskáče jí do řeči a všude s ní cestuje, tak ano, to bylo tohle flekaté cosi, co teď poskakovalo po dlažbě a svými drápky vydávalo zvláštní nepříjemný zvuk.

„Jé, babi, ten je strakatý jako kravička,“ usoudila Jana. Její bezprostřednost mne vždy dojímala, ale obávám se, že ji zdědila po mé matce. Někde jsem četla, že se mnoho jasných znaků dědí ob generaci. A Jana byla skutečně celá moje matka: ten nos, ty tváře, ten skřípavý smích! Ta bezprostřednost, která je v dětství roztomilá a v dospělosti na zabití. Ach bože! Moje dcera je celá moje matka! Já se zblázním. Jak jsem je obě viděla sklánět se nad tou psí obludou, kterou jsem si neobjednala a evidentně nemám šanci se jí zbavit, došlo mi nevyhnutelné. Moje dcera bude mít těžký život. Ale nejspíš jen v mých očích, protože ona si ho bude pravděpodobně navzdory mým vráskám báječně užívat.

„To je bígl, Jane,“ řekla mamka.

„Babi, proč mi říkáš Džejn?“ zeptala se Jana.

„Tak to je anglicky Jana, nelíbí se ti to?“

„Líbí. Můžeš mi říkat Džejn.“

„Tenhle krásný chlapík má za sebou krušné dětství. Takže tu teď bude na čas bydlet s námi.“

„Mami, ale v tomhle bytě nikdy žádný pes nebyl…“ Snažila jsem se na to jít oklikou, aby jí došel můj záměr a pomohla mi. Já tu přece mám být ta autorita.

„Výborně! Tak to tu aspoň nejsou žádné cizí pachy a Venca tu nebude ve stresu. Holka, ten si toho už zažil v takové míře! To ti jednou budu vyprávět. Ale připrav si spoustu kapesníků. Dost si popláčeme. Zapálím vonné tyčinky. Otevřeme lahvinku…“

„Mami!“

„Mátového likéru. Sama jsem ho dělala. Prosím tě, je to zdravější než cokoliv, co si koupíš v obchodě. Tohle je čistá příroda.“ Z obav, čím dalším to ještě okořenila, jsem se nepouštěla do žádné diskuse. Nechtěla jsem si ani představovat, jaké dobroty nejspíš ještě skrývá ve svém špinavém batohu.

„Máte tu ale milé lidi,“ prohodila mamka.

Vážně? Podivila jsem se v duchu. Osobně bych řekla, že většina z nich je na zabití nebo ignorování. Záleží na okolnostech. Zdravíme se kyselými pohledy a snažíme se vzájemně vyhnout, pokud je někdo právě na chodbě. Dveře od bytu otvírám, až když odjede výtah. Nejsem na ty drbny zvědavá. Zajímá je leda, kde se co šustne, a vůbec nectí soukromí.

„Ta slečna z vašeho patra, Karolínka… Sama se mi ochotně nabídla, že Vencu vyvenčí. Potkala jsem ji před domem. Moc hodné děvče. Vyprávěla mi, že prý máš novou známost.“

Vždyť to říkám. Člověk tu nemá žádné soukromí.

„Nechceš mi o něm něco povědět?“

„Snad později.“

„Si říkám, proč mi voláš, abych ti pohlídala děti. Možná se tu vyvíjí něco zajímavého…“

„Nic zajímavého. Mami, jsme teprve na začátku. Chodíme spolu možná tak tři čtyři měsíce. Nechci nic uspěchat. Jsou tu děti.“

„Vždyť v pořádku. Jen si užívej, dokud to jde. Jednou to třeba už nepůjde.“

Nadzvedla jsem obočí s údivem, jestli se jako pokoušela dodat něco hlubokomyslného.

„No, na mě se nekoukej. Já ještě pořád můžu. Já ano.“

Nechtěla jsem ani pomyslet, co žena v jejím věku vykládá chlapům a kam to všechno může zajít, protože o rodičích se v tomto směru prostě vůbec neuvažuje. To nejde.

Než jsem uložila děti do postele, ještě jsem se naklonila k Janě: „Zítra budete s babičkou sami. Prosím tě, Janinko, měj u sebe pořád mobil. Kdyby cokoliv, volej, ano? A dohlídni mi na babičku!“

„Já na babičku?“ divila se.

„Ano, ona bude hlídat vás a ty zase ji, abyste byli všichni v pořádku.“ A já snad nebudu litovat svého rozhodnutí.

Všechny instrukce jsem nechala na lednici, uvnitř pak byla navařená jídla na tři dny, aby si mohli vybírat a abych měla čisté svědomí. Nedávala jsem moc naději tomu, že všechno bude do puntíku splněno. Ale kdyby alespoň polovina!

Jen jsem doufala, že se dětem nic nestane. Navzdory tomu, jak je moje mamka šílená, pořád je to dospělá svéprávná osoba – a přece by neudělala něco, co by dětem mohlo způsobit nějaký úraz nebo duševní újmu.

Ráno jsem pak chtěla v tichosti vyrazit do práce dřív, než se všichni probudí, ale stejně mě dávno předběhla. Seděla na balkoně na rohožce, nohy v tureckém sedu, ale tak nějak naruby, protože jí chodidla koukala nad stehny. Dlaně měla sepnuté před sebou s prsty pod bradou a tvář namířenou k slunci. Ještěže máme okna na východ. Vedle ní ležel Venca. Jak mě zaznamenal, jen otevřel jedno oko, nadzvedl obočí, ale jinak se ani nehnul. Nejspíš také meditoval. Nebo měl nařízeno mámu nerušit, což jsem záhy narušila já. Nebo to byl prostě jen obyčejný líný pes.

„Ty už jsi vzhůru?“ zeptala jsem se. Žádná odpověď.

Uvařila jsem si kafe. Na stole už stál hrnek, ve kterém na dně cosi plavalo. Přičichla jsem. Fuj. Snad nějaké bylinky, ale spíš to připomínalo pach zkažených ryb. Jednou jsem si takhle koupila čisticí čaj, prý z Himálaje, a smrděl obdobně. Nedala jsem to.

Zalila jsem hrnek s kafem, příjemná vůně se rozlévala prostorem a já jsem zapředla rozhovor sama se sebou, jestli bych se neměla dát na modlení, aby mamka vypadla z balkonu. Tím myslím, aby se vrátila do svého bytu, ne přepadla přes zábradlí, jak by možná některé škodoliby mohlo napadnout. Dostávala jsem totiž příšernou chuť na cigaretu. Holt ranní rituály: kafe, cígo…

„A psa jsi vyvenčila?“ zkoušela jsem to. Ještě chvíli bylo ticho, než mamka konečně rozvázala své prapodivně pružné tělo, postavila se, uklonila slunci a vstoupila do obýváku.

„Ty už jsi tady?“ zeptala se, jako by o mně celou dobu nevěděla.

„Vždyť jsem na tebe mluvila.“

„Má drahá, jak medituju, nejsem ve svém těle. Má duše pluje vesmírem a spojuje se tak s dalšími živými i mrtvými. A to bys nevěřila, koho jsem při tom potkala a s kým jsem si povídala.“

„Tak to je super,“ řekla jsem ironicky, abych přerušila eventuální sběr informací ze záhrobí. Člověk se snaží, ale ne s každým je v přátelství a slyšet výčitky ještě odtamtud… Ne, děkuji, nechci.

„To teda je,“ odpověděla s lehkou štiplavostí.

Řekla jsem si, že to budu ignorovat, popadla kafe, cigarety a sedla si na plastovou židličku. Slunce mi žhnulo do obličeje, normálně bych zavrčela něco ve smyslu, proč jsem si nevzala brýle, proč tu nemám stínítko, proč právě teď, když si chci vykouřit své ranní cigárko, ale věděla jsem, že bych tím akorát připravila živnou půdu pro mamku, která ačkoliv nikdy nechodila pro sprosté slovo daleko, tak teď jsem si nemohla být jistá, zdali po té meditaci nezmutovala v jakousi osvícenou ženu, jež mi s nalepeným úsměvem a klidem ve tváři vmete do té mé, že člověk se nemá rozčilovat pro hlouposti.

Tak jsem to nechala být a odvracela tvář od krásného dne do temné hladiny svého šálku.

„Co budete dnes dělat?“ zeptala jsem se.

„Vezmu děcka vlakem. Do Stéblové. Pamatuješ, jezdili jsme tam, když jsi byla malá.“

Jo, tenkrát to bylo super. To s námi nějakou dobu bydlel Bohouš se synem Matějem. Matěj byl příšerně neohrabaný tele s nadváhou, a to v době, kdy ostatní děti byly na dnešní poměry spíš podvyživené. Ale nemohl za to. Měl jakousi hormonální poruchu a ve skutečnosti si z toho nic nedělal. Když si ho někdo dobíral pro jeho nadměrné rozměry, tak mu tou svou obří pěstí jednu střelil do tváře, druhou do jeho vyhublého břicha a bylo po posměšcích. Matěj byl tehdy můj nejlepší kamarád. Ale sotva skončily letní prázdniny před nástupem na střední, mamka se s Bohoušem rozešla, a tím se slehla zem i po Matějovi.

Takže jsem s lehce nalomeným, ale jinak klidným svědomím vyrazila do práce, protože fakticky mě přesvědčily staré vzpomínky a věřila jsem, že si to moje děti užijí v podobném duchu jako tehdy já. Ale když jsem se vrátila, nikdo doma nebyl.

Opakovaně jsem mamce volala. Nebrala to. Zkoušela jsem i Janču a litovala, že jsem Vojtovi žádný mobil nepořídila. Nechápu, proč si teda ty zatracené mobily braly s sebou, když mě prostě po celou dobu ignorovaly. Už jsem chtěla volat policii nebo nasednout do auta a začít pátrat na vlastní pěst, když to konečně po mnoha zmeškaných hovorech zvedla. Janča. Ale já už byla tak rozhicovaná, že jsem nebyla schopna láskyplné komunikace.

„Kde jste?!“ vyštěkla jsem. „Jste v pořádku?“

„Jsme u tety, mami.“

„U jaké tety?“ Naprosto bezpečně vím, že tím směrem žádné příbuzné nemáme. „Dáš mi babičku?“

Jak se dostala k mobilu moje matka, hned mě utnula: „Co jančíš? Vždyť je teprve půl páté.“

„Půl šesté, mami!“

„Tak jsem si neseřídila hodinky. Ale nic se přece neděje. Jsme v přírodě.“

Ano, chápu. Nebo bych alespoň měla chápat. Je to lepší, než kdyby děti byly přikurtované u internetu. Já vím, ale jsem matka jednadvacátého století. Potřebuji mít informace, kde se mé děti nacházejí! Vyžaduji mít s nimi kontakt, abych se přesvědčila, že jsou v pořádku.

„Hele, a měla bych takový návrh,“ pokračovala mamka. Panebože, snad nemá na mysli společné rodinné tetování! „Zůstali bychom tady do zítřka. Je tu hezky, pro děti to nejlepší. A ty by sis mohla s tím svým Petrem udělat nějaký pěkný večer, co říkáš?“

„Pavlem.“

„Vždyť já vím,“ zasmála se. „Takže domluveno?“

„Počkej, mami. To takhle nejde. Copak s sebou něco mají? Náhradní spodní prádlo. Pyžamo. Zubní pastu, kartáčky…“

„Nic z toho nepotřebují.“

„Jak nepotřebují?“ trochu jsem se rozčílila.

„No, nepotřebují. Jen si vzpomeň na sebe, jak jsi jezdila na prázdniny ke své babičce. Když jsem tě vyzvedávala, zubní pasta byla ještě v originálním balení a kartáček suchý a taky v původní krabičce. To zvládnem, neboj.“

„Ale to byla jiná doba!“ vybuchla jsem.

„A v čem jiná? Doba je taková, jakou si ji uděláš.“

Zajímavé je, že člověk může být plný vzdoru, s něčím rezolutně nesouhlasit a vehementně bojovat za svůj vlastní názor, jako by to bylo právo na holý život, ale s mou matkou to je vždycky předem jasná prohra. Ano, takhle jsem si to nepředstavovala. Na druhou stranu – je (snad) svéprávná, dospělá ženská (asi na tom něco bude, když to opakuji), která vychovala jednu dceru, a tak by snad mohla zvládnout jeden nepředpokládaný výlet „kdovíkde“ se dvěma vnoučaty. A bíglem Vencou.

Nakonec, když jsem zavolala Pavlovi, že mám volný večer, skutečně to ocenil. Připravila jsem něco domácí krmě: těstovinový salát se třemi druhy sýrů a spoustou zeleniny, lahodný nejen pro oči, ale také pro trávicí trakt. Dala chladit tramínka a těšila se na romantický zbytek dne končící vášnivým bezpečným sexem, protože dál se rozmnožovat jsem rozhodně neměla v úmyslu. Takové byly moje zodpovědné plány poté, co jsem si asi tak desetkrát pro sebe zopakovala: „Nic se neděje, je to moje matka. Nic se neděje, i když je to moje matka.“

Kdyby mi bylo deset, tak bych nejspíš svým dětem ten výlet záviděla. Ale ve svém dospělém věku (není podstatné, kolik mi doopravdy je) se mi při představách, jak ten den probíhal, lehce ježí mateřská přecitlivělá kůže. Možná i sama sobě připadám jako protivná ženská, taková ta jedubaba s drdolem a obrovskými tlustými brýlemi, která jen stojí opodál, sleduje důkazní materiál v podobě filmu a zaznamenává všechny prohřešky důkladné výchovy. Hygiena? Nepodstatné. Respektování autorit? Respektujeme jen ty přirozené, drahoušku, jako bys to nevěděla, projela mi hlavou mámina slova. Není pak divu, že jsem ze školy nosila tolik poznámek, až mi nestačily stránky v žákovské knížce, než mi došlo, že pokud nebudu dávat svůj názor příliš najevo, učitelky mi dají pokoj. Inu, daly. Ale mamka mi na to řekla: „Nejsem si jistá, jestli to s tvým charakterem nejde z kopce.“

TAKŽE SI TO ZREKAPITULUJME...

Mamka obvykle nic neplánovala dál než na pár hodin dopředu. Člověk by měl žít přítomností, říkala často. Divím se, že jsem vůbec vystudovala, jelikož isamotná příprava jsou vlastně plány. Ale na to mamka tvrdila, že jsem přirozeně inteligentní (pochopitelně po ní), tudíž se mohu jakémukoliv cíli postavit čelem, apokud do něho vložím svou maximální vnitřní energii, které mám prý požehnaně (opět narážka na genetiku), vždy to dopadne kmému nejlepšímu prospěchu. To znamená, že ikdyž fakticky podle obecných měřítek neuspěju, podle těch přirozených byl jakýkoliv výsledek tím nejlepším avždy oněčem vypovídal. Například otom, že bych se měla ubírat jiným směrem. „Vesmír ti napovídá, že tohle není pro tebe, protože už má připraveného něco lepšího.“ Ataké: „Minulost je tu pro ponaučení abudoucnost ještě neexistuje. Proto musíš žít přítomností. Vše ostatní už není, nebo teprve bude.“

Pravdou je, že když jsem byla dítě, všechno, co mamka dělala, ta moudra, která říkala, mi vlastně strašně sedla avyhovovala. Díky nim jsem se ze svých nezdarů vždy dost rychle oklepala.

Možná právě proto to byl ten nejhlavnější důvod, že když jsem to ráno odcházela, tak nějak jsem cítila, že vše bude vpohodě. Vždyť bylo dohodnuto, že pojedou jen do Stéblové. Budou se cachtat vpísáku, aaž se vrátím zpráce, budou už zase vzorně sedět na gauči utelevize, plavky budou viset na šňůře na balkoně apod nimi nejspíš moje mamka vtureckém sedu naruby.

Odcházela jsem tedy naprosto vklidu. Ajak za mnou zaklaply dveře, mamka dopila zbytek smrduté tekutiny (určitě to bylo strašně zdravé). Venca zatím vytahoval děti zpostele asvým mokrým jazykem jim omyl spící obličeje. Takový krásný budíček jim já nemohu nikdy dopřát, protože vžádném případě nejsem roztomilý slintající pes, jenž se srandovně batolí po dlažbě, ale pouze nejlepší matka na světě, což při mém ranním buzení nedokážou ocenit. Ale je jasné, že kdybych je budila olíznutím přes jejich krásné měkké dětské tvářičky, no, už ta představa nikomu nepřijde tak skvělá. Ktomu by určitě Vojta ještě pištěl něco ve smyslu: „Fuj, to je hnus!“ Ahnal by se stakovým pokřiveným útrpným výrazem hned umýt. Taky výhra. Aspoň by vstal.

Při představě, že psi olíznou všechno, myjí se itam astrkají čumák itam avšichni víme, co to jedno idruhé tam pokaždé znamenalo, tak vážně nechápu, že jsou pejskaři tak naměkko, když je ta samá uslintaná růžová lopata přetáhne přes obličej. Jako pečlivá matka vždy spříručním vysavačem pro každý drobek asdezinfekcí ve spreji na kuchyňské lince, vkoupelně, na záchodě, vdětském pokoji aložnici se znovu ježím astěží ovládám, zatímco se mi vhlavě promítá drastický film naprosto nechutných bakterií, které vítězoslavně tančí na mém morálním pohřbu.

Takže potomci vstali zpostele, babi jim připravila míchaná vajíčka, protože snídaně musí být výživná abohatá na bílkoviny. Obě moje děti to běžně odmítají jíst, protože vajíčka lezou slepicím ze zadku avtakto připraveném stavu jim navíc připomínají již zrecyklované jídlo. Ale vzhledem ktomu, že se do toho samého svervou pustil iVenca, až se mu žlutě prášilo od huby, Janča aVojta se se stejnou radostí vrhli na svou porci, kterou si vytunili notnou dávkou kečupu apepře.

Následně babi ze své tašky vytáhla dva malé balíčky, kterými se zpochopitelných důvodů předchozího večera přede mnou nechlubila, jelikož bych mohla mít námitky. Moje mamka, která žije jen přítomností, už ivní předjímá, jak se její dcera vbudoucnosti zachová. To není žádná věda, když se známe. Děti sice obvykle reagují na měkké dárky surčitou nelibostí, ale je třeba připomenout, že je předávala moje mamka– aod ní by nečekaly nic nudného.

Obě děti tedy vyfasovaly batikovaná trika vlastní výroby, která pro ně pár dní předtím svázala provazy anabarvila. Po jejich hrudích azádíčkách se tak paprskovitě rozprskávaly modré, růžové asvětle zelené pruhy té nejdivočejší chemické květiny hrající si na nejsvobodnější spřírodou spjatý živel. Následně jim předala několik smývatelných tetování, jimiž si ozdobily paže od zápěstí až po ramena. Naštěstí vždy jen na jednu ruku.

„Tu druhou si pak vymalujete sami vlastními obrázky,“ dodala.

„Akam jedeme, babi?“ zeptala se Janča.

„Na jedno místo, kam jsem jezdívala svaší maminkou, když ještě byla malá.“

Ve vlaku se naše batikovaná parta stala středem pozornosti. Nejen kvůli křiklavému hippie zjevu, ale také proto, že babi vytáhla ukulele aspustila květinovou hymnu San Francisco, kterou se Venca snažil doprovázet štěkotem avytím, jak nejlépe uměl. Obě děti klátily nohama apobrukovaly, jako by toho všeho byly součástí již od narození.

Naštěstí to bylo jen dvě zastávky, tudíž přídavky se nekonaly, nicméně jejich narychlo založená kapela sklidila od ostatních aplaus amoje mamka pochopitelně pochvalu, jaká je úžasná babička, kterou by mým dětem mohli všichni závidět.

Vencovi jaksi působilo problémy vyskočení zpanťáku, ale Janča se soucitně ujala pomoci. Natahovala ruce, aby jí skočil do náruče. Pes to sice pochopil, ale vdůsledku jeho krkolomnosti ahmotnosti oba žuchli na zem. Venca pak radostně, jak to zvládl, ještě chvíli přešlapoval předními tlapami po jejím břiše, mrskal ocasem, následně ji přišlápnul izadními tlapami, než se zastavil nacestě.

„Jsi vpořádku?“ zeptala se nejlepší babička na světě.

„Jasně!“ vykřikla radostně Jana, postavila se aoklepávala si předek, kde ji předtím promačkával svérázný bígl, zatímco zadek měla od lopatek po lýtka od kamínků celý šedivý, ale co oči nevidí…

Paní průvodčí ještě zamávala, dveře panťáku se zavřely atři výtečníci pokračovali vcestě.

„Tady dřív byla pěkná pěšinka. Tudy jsme se dostávali na jedno tajné místo, okterém ostatní neměli ani tušení,“ říkala babi, „atak jsme měli prostornou čistou pláž jen pro sebe.“ Avedla vnoučata krajinou zarostlou keři, včetně pichlavého ostružiní, které se jim šlahouny omotávalo kolem nohou.

„Babi! Ta masožravá kytka ulovila Vojtu!“ křičela Jana. Moje matka se ohlédla, aby spatřila na konci své řady, jak Vojta hrdě jako chlap ani nedutá, ikdyž měl na krajíčku akvůli ostružiní se nemohl pohnout zmísta.

„Počkej!“ vykřikla rázně, jako když dává povel psovi, vytáhla zpostranní kapsy kraťasů skládací nůž apustila se do odřezávání větví.

Nebylo pochyb, že si tak udětí zvýšila prestiž na úroveň akčního hrdiny, který si za všech okolností ví se vším rady. Akdyby tu na ně náhodou zaútočila divá zvěř, tak nebylo pochyb ani otom, že by nad ní babi rázně zvítězila. Svysokou pravděpodobností by jí ktomu stačila jen jedna ruka, zatímco tou druhou by nožem odsekávala liány útočné masožravé rostliny.

Žena právě vylezla zvody auštědřovala svému chlapovi poučné poznámky: „To si nemůžeš odpustit aspoň jedno pivo? Podívej se na sebe, jak vypadáš!“

„Jak?!“ zavrčel.

„Spíš vnoučata,“ snažil se ji dědek opravit.