Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. Ing. Eva Kislingerová a kol.

Cirkulární ekonomie a ekonomika 3

Cirkularita v době energetické a bezpečnostní krize

Kniha je monografie

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 9196. publikaci

Odborní recenzenti:

prof. Ing. Miroslav Žižka, Ph.D., Technická univerzita v Liberci

prof. Ing. Emil Vacík, Ph.D., Západočeská univerzita v Plzni

Vydání knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formát ePub Štěpán Böhm

Návrh a zpracování obálky Zdeněk Dušek

Počet stran 256

První vydání, Praha 2024

Tisk a vazba Graspo CZ, a.s., Zlín

© Grada Publishing, a.s., 2024

Cover Photo © Depositphotos/vectorguy

Kniha vznikla za podpory Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích z grantu GAJU č. 103/2023/S Další efektivity systémů prostřednictvím uplatňování principů cirkulární ekonomiky v kontextu regionálního managementu.

ISBN 978-80-271-7215-3 (ePub)

ISBN 978-80-271-7214-6 (pdf)

ISBN 978-80-247-0809-6 (print)

Děkujeme za podporu při vydání publikace

společnosti E.ON Energie, a.s.

O autorech

Vedoucí autorského týmu

Eva Kislingerová, prof. Ing. CSc.

V letech 1991–2023 pracovala na Vysoké škole ekonomické, kde se v roce 1994 úspěšně habilitovala. V roce 2002 byla prezidentem republiky jmenována profesorkou v oboru podniková ekonomika a management. Prošla pozicí asistentky, vedoucí katedry a krátce zastávala funkci děkanky. Děkan Podnikohospodářské fakulty VŠE v Praze jí udělil v roce 2023 Cenu děkana za celoživotní přínos. Od roku 2020 do 31. srpna 2023 působila jako vedoucí Katedry aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích.

Těžištěm jejího profesního zájmu je podniková ekonomika, manažerské finance, oceňování a insolvence podniku, aktuálně pak cirkulární ekonomika. Je trvale zapojena do výzkumu.

Je autorkou (a spoluautorkou) řady publikací, například Manažerská ekonomika, Manažerské finance, Finanční analýza – krok za krokem, Podniková ekonomika, Oceňování podniku, Sedm smrtelných hříchů podniků a řady dalších. Seznam jejích publikací obsahuje více než 480 položek. Je členkou několika vědeckých a oborových rad na veřejných vysokých školách, členkou redakčních rad časopisů Politická ekonomie a Oceňování. Čtyři roky byla náměstkyní primátorky hl. m. Prahy pro finance a rozpočet. Své názory publikuje i na blogu https://kislingerova.blog.idnes.cz/.

Autorský tým (v abecedním pořadí)

Jiří Alina, Ing. Ph.D.

Působí jako tajemník Katedry aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, je členem senátu Ekonomické fakulty. Primárním vědeckým zájmem je propojení silniční dopravy a dopravní infrastruktury s ekonomickou situací regionu a ekonomikou obecně. Během doktorského studia se věnoval nákladům dopravních kongescí. Jeho pedagogická aktivita spočívá ve výuce mikroekonomie a makroekonomie.

Je členem České společnosti ekonomické, ediční rady časopisu Auspicia, American Economic Association a dalších. Spolupracuje ve společné vědecké činnosti s Georgia Southern University v Savannah, Northeastern Illinois University v Chicagu a DePaul University v Chicagu.

Ivana Faltová Leitmanová, doc. Ing. CSc.

Docentkou v oboru národní hospodářství byla jmenována na Vysoké škole ekonomické v Praze. Ekonomii a hospodářskou politiku vyučuje a vyučovala na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, na Vysoké škole ekonomické v Bratislavě, na České zemědělské univerzitě v Praze a také na Vysoké škole ekonomické v Praze. V současné době píše a přednáší o mikroekonomických a makroekonomických tématech se zaměřením na trh práce a regionální problematiku. Publikovala více než padesát příspěvků v recenzovaných časopisech a sbornících, jako autorka nebo spoluautorka napsala sedm monografií.

Renata Klufová, doc. RNDr. Ph.D.

Na Jihočeské univerzitě působí od roku 1995 (v letech 1995 až 2006 na Zemědělské fakultě, od roku 2007 na Ekonomické fakultě, Katedře obchodu, cestovního ruchu a jazyků). Odborně se věnuje problematice regionálního rozvoje. Titul Ph.D. získala v roce 2003 na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy v oboru Politická a regionální geografie, habilitovala se v roce 2019 na České zemědělské univerzitě v Praze v oboru Regionální a sociální rozvoj. Věnuje se i geografii, demografii, geoinformatice a kvantitativním metodám v těchto disciplínách. Odpovídají tomu i vyučované předměty na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity. V letech 2007 až 2008 působila ve funkci proděkanky pro vnější vztahy, v letech 2008 až 2023 pak jako proděkanka pro pedagogickou činnost.

Martina Krásnická, Ing. Ph.D. LL.M.

Akademická pracovnice. Zaměřuje se na právo a ekonomiku v evropském a globálním měřítku. Členka České společnosti ekonomické a České společnosti pro evropské a srovnávací právo. Rovněž působí jako ekonomický poradce.

Martina Novotná, doc. Ing. Ph.D.

Docentka na Katedře aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. V rámci pedagogické činnosti se zaměřuje na podnikovou ekonomiku a ekonomickou statistiku na národohospodářské i regionální úrovni. Je autorkou řady vědeckých publikací a spoluautorkou monografií orientovaných na ekonomickou efektivnost, vztahy mezi indikátory na mikroúrovni a makroúrovni. Je členkou akademického senátu Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích.

Jaroslav Šetek, Ing. Ph.D.

Již od doby doktorského studia (ukončeného v roce 2001) na Národohospodářské fakultě Vysoké školy ekonomické v Praze se zajímá o sociální dimenzi ekonomické teorie a hospodářské politiky. Svůj dlouholetý zájem zaměřil v rámci svého působení na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity na interdisciplinární vědecký výzkum a vzdělávací programy, konkrétně na integrální tendence sociální a cirkulární ekonomiky v nástupu éry Průmyslu 4.0 v kontextu institucionální ekonomické teorie. V rámci své pedagogické činnosti se zaměřuje na výuku mikroekonomie, makroekonomie, historie ekonomického myšlení, hospodářské a sociální politiky.

Dagmar Škodová Parmová, doc. Dr. rer. soc. oec. Ing.

Primátorka statutárního města České Budějovice, emeritní děkanka Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity a členka Katedry aplikované ekonomie a ekonomiky. Dlouhodobě se věnuje ekonomice a řízení služeb v kontextu regionálního managementu a cestovního ruchu. V rámci Best Business Association je viceprezidentkou pro Českou republiku a členkou odborné poroty pro udělování ceny za udržitelné řízení podniku v Evropském regionu Dunaj – Vltava. Je aktivní v odborných svazech a sdruženích, resp. vědeckých radách univerzit (například v České společnosti ekonomické, v Österreichische Gesellschaft der Agrarökonomie, ve Společnosti vědeckých expertů v cestovním ruchu či ve výše zmíněné BBA).

Antonín Šmejkal, Ing. Ph.D.

Působí na Katedře aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. Podílí se na výuce předmětů Ekonomika podniku, Manažerská ekonomika, Projektování investic, Oceňování podniku a majetku, Hodnocení veřejných zakázek a projektu FIRMA. Zároveň je členem statutárních orgánů několika firem z oblasti obchodu, cestovního ruchu, facility managementu, ekonomického, účetního a daňového poradenství. Profesně se zaměřuje zejména na oblast tvorby podnikatelských záměrů a hodnocení efektivnosti investičních projektů.

Tomáš Volek, doc. Ing. Ph.D.

Je docentem na Katedře aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. V pedagogické oblasti se zaměřuje na výuku mikroekonomie a makroekonomie. Ve vědecké oblasti se zaměřuje na problematiku produkční analýzy a měření efektivity využívaných výrobních faktorů. Výstupy své vědecké činnosti publikuje ve vědeckých časopisech a na mezinárodních konferencích. Je předsedou Akademického senátu Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity a členem redakční rady časopisu Acta Universitatis Bohemiae Meridionalis.

Úvodem: Krize globalizace, krize cirkularity?

Eva Kislingerová, prof. Ing. CSc.

Třetí díl publikace Cirkulární ekonomie aekonomika se zabývá dopady světové pandemie covid-19 ataké energetické krize spojené sválkou na Ukrajině do oblasti oběhového hospodářství.1 Jde otematiku čerstvou, složitou avelmi aktuální. Zároveň jde oproblematiku, která vtuto chvíli obsahuje více otázek než odpovědí. Události jsou příliš nové azatím pouze naznačují určité trendy, které možná budou (možná však nebudou) pro budoucnost rozhodující.

Ostatně důkazem takového stavu je situace, kterou ekonomové nemají rádi – totiž nedostatek statistik. Nejsou data, která by bylo možné analyzovat včasových řadách, těžko tedy naznačovat trendy. Za posledních patnáct let prošla světová ekonomika třemi specifickými krizemi, které všechny poznamenaly systém mezinárodní dělby práce. Vcelku logicky se tyto krize projevily imimořádným zásahem do časových řad údajů ajejich výrazným ovlivněním. Nešlo přitom ani vjednom případě ostandardní cyklickou krizi. Kní měla nejblíže finanční krize vletech 2008 až 2010 (bylo by možné stejně dobře napsat 2007 až 2011), ale ani uní nelze přehlédnout některé skutečně mimořádné avelmi specifické rysy. Ozvláštnostech pandemické krize 2020 až 2021 nebo energetické aválečné krize započaté vroce 2021 není asi třeba nijak obšírně hovořit. Jejich specifičnost amimořádnost je očividná.

Přirozeným výsledkem pak je, že je dosti problematické vyvozovat nějaké závěry ztoho, co nám říkají dostupná čísla ovývoji ekonomik či například světového obchodu. Navíc data (která jsou nyní kdispozici) mají podivuhodnou vlastnost stavět se (přinejmenším částečně) do opozice kurčitým závěrům, které byly především na základě pandemie aenergetické krize vyneseny mnoha uznávanými kapacitami akteré se staly itématem politických debat. Mnohokrát se například opakovalo, že pandemie aválka se naprosto zásadně promítnou do mezinárodního obchodu. Zatím dostupná data ukazují dopady, určitě však nikoliv tak dramatické, jak to původně mohlo vypadat. Místo toho však přicházejí jiná rizika (Pyzsko 2022). Otěchto protikladných informacích bude dále řeč především vprvní části publikace. Diskuse otom, jaké dopady budou mít minulé či během roku 2023 probíhající události na cirkularitu aoběhové hospodářství, jsou nicméně velmi vzrušující apřes množství nejistoty podnětné.

Tato publikace je proto vmnoha směrech knihou dosti „otevřenou“, kde autoři doslova nesou svoji kůži na trh. Příští roky mohou ukázat mnoho omylů, kterých jsme se (možná) dopustili. Samozřejmě pevně doufáme, že tomu bude daleko častěji naopak aže se závěry našich analýz potvrdí.

Hypotézy ahlavní ideje

Hlavní osou celé knihy je několik hypotéz, několik předpokladů, které se většinou již staly tématy veřejných diskusí, ale jejichž skutečné ověření je zatím (především pro složitost aktuální práce sdaty) velmi problematické.

První hypotéza se snaží shrnout dopady pandemické krize. Velmi elementárně řečeno lze její ideový základ formulovat tak, že rok 2020 ado jisté míry inásledující rok 2021 ukázaly zranitelnost světového systému mezinárodního obchodu. Ten byl anesporně stále je postaven na logisticky velmi složitých, především ale (vdoslovném fyzickém smyslu) dlouhých produkčních řetězcích. Obrovské vzdálenosti, které běžně suroviny, polotovary či finální produkty překonávají, se během pandemie ukázaly jako svého druhu rizikový faktor pro růst, adokonce ipro prosté fungování ekonomik zapojených ve velkém rozsahu do těchto globálních systémů. Hypotéza tedy říká, že vlivem této mimořádné události dojde kstrukturální změně mezinárodního obchodního systému. Pokud by byla potvrzena, nabízelo by se mnoho dalších úvah osekundárních dopadech takové strukturální změny. Již výše bylo zmíněno, že některé údaje oobnovování mezinárodního obchodu jsou stouto hypotézou vdílčím rozporu.

Druhá hypotéza se týká energetické krize. Pokud na chvíli odhlédneme od skutečnosti, že tato krize měla mnoho velmi konkrétních ado jisté míry ipopsaných souvislostí, pak vcelku lze východisko hypotézy popsat tak, že ukázala reálnou možnost nedostupnosti některých zcela základních surovin energetického typu včase avprostoru. Hypotéza tedy říká, že nastane změna struktury energetiky, přičemž tato změna bude směřovat květší kontrole strategických (pro základ řekněme energetických) surovin zhlediska jejich spotřeby vrámci národních ekonomik, případně vrámci obchodních bloků. Izde by vpřípadě potvrzení hypotézy nutně následovala celá řada otázek odůsledcích takové změny.

Třetí hypotéza se týká vpodstatě stejné oblasti, podobně vychází ze zkušeností spojených senergetickou krizí, avšak zjiného směru, totiž zpohledu strategického apolitického. Zde je nutné přibrat do úvah také nesporný fakt, který přinesly již uskutečněné analýzy událostí na energetických trzích, jež se odehrály před začátkem agrese Ruské federace proti Ukrajině. Přičemž je vhodné uvažovat nejen ovývoji předcházejícím samotnému útoku azahájení války, ale také události, které se odehrály ještě před rokem 2014 ivčase vymezeném letopočty 2014 až 2022. Je pravdou, že vtomto pohledu se již dostáváme reálně do značné míry mimo oblasti, které obvykle řeší ekonomie. Avšak není zbytí. Hypotéza sama pak zní: Na základě významné zkušenosti, kdy byly suroviny adalší klíčové zboží využity nejen jako otázka nátlaku obchodního, ale přímo jako nástroj pro naplnění geopolitických cílů, je třeba konstatovat, že vyspělé státy (pracovně lze říct demokratické státy) nemohou nadále otevírat své trhy některým jiným zemím stejným způsobem, jako to dělaly dosud. Jde vlastně oaplikaci východiska zParadoxu tolerance Karla Poppera na ekonomickou oblast (Popper 1945, česky 1994).

Pokud by byla tato hypotéza (tedy vlastně tato aplikace Popperova paradoxu tolerance) potvrzena, nutně to musí znamenat skutečně zásadní dopady na systém světového obchodu. Je třeba poznamenat, že použití obchodní závislosti na dodávkách surovin, zboží nebo energií není ničím novým. Příkladem ostatně může být například námořní acelková obchodní blokáda revoluční aposléze napoleonské Francie ze strany Velké Británie, která byla nejvýraznější od května 1806 až do konce napoleonských válek, anaopak kontinentální systém prosazený Napoleonem vroce 1806 audržovaný se stále menší funkčností do roku 1814. Napoleon zakázal dovoz jakéhokoliv britského zboží, adokonce konfiskaci všech lodí ve francouzských adalších přístavech, které se zapojily do převážení britského zboží. Britové naopak odřízli Francii aobsazené nebo jinak pod Francii spadající země od surovin. Výsledkem byla řada mnohdy překvapivých změn vuspořádání světa avýrobních postupech. Obchodní zájem Britů se přesunul zEvropy do zámoří (včetně Afriky aIndie), Evropa mimo jiné masově využila čerstvou znalost výroby cukru zřepy.

Čtvrtá hypotéza se týká globalizace, doslovně dopadu potvrzení nebo částečného potvrzení předchozích hypotéz na globalizaci jako klíčový ekonomický děj minulých (dejme tomu) padesáti či sedmdesáti let. Hypotéza vychází zfaktu, který považujeme za elementární, že nejvýraznějším prvkem globalizace je svobodný (ve smyslu relativně svobodný) mezinárodní obchod. Samozřejmě je možné globalizaci poměřovat ijinak – třeba počtem „světových“ institucí aorganizací, významem avaliditou dohod dosažených na jejich půdě apodobně, nakonec ale vždy jako skutečné měřítko globalizace vidíme vliv mezinárodního obchodu na celkový globální produkt. Pokud však tento mezinárodní obchod bude znějakých důvodů eliminace rizik, vydírání, geopolitického zneužívání adalších omezen, je zde irizikoomezení globalizace. Samotná hypotéza pak říká: Jestliže dojde ke zpomalení, zastavení nebo dokonce reverznímu chodu globalizace, nutně nastane iodpovídající pohyb vrovině mezinárodních dohod. Potvrzení takové hypotézy by však nutně znamenalo snížení validity idohod oochraně klimatu acelkově boje proti globálnímu oteplování. Jinými slovy by to znamenalo negativní dopad na cirkularitu.

Pátou hypotézu lze nazvat jako hypotézu souboje. Vkostce říká, že vnásledujících letech proti sobě budou stát dva protichůdné trendy. První bude důsledkem potvrzení čtvrté hypotézy. Vyhroceně formulováno nastane ochladnutí zájmu mezinárodního společenství oplnění klimatických (adalších) dohod, což bude důsledkem naznačených deglobalizačních tlaků. Znamená to, že vcelosvětovém měřítku poklesne tlak na cirkularitu. Proti tomu se postaví především ve vyspělých zemích opoziční trend strategické bezpečnosti aeliminace rizik. Čili důsledky potvrzení hypotéz předchozích. To však bude znamenat posílení tlaku na prosazení cirkularity (jakkoliv zjiných důvodů, než se tomu dělo dosud). Samotná pátá hypotéza proto říká, že ve střetu trendů zvítězí díky spotřebitelské síle abohatství trend vyspělých zemí. To znamená, že tlak na cirkularitu bude pokračovat, ikdyž zjiných důvodů, stejně tak to znamená, že pokračovat budou itlaky prosazující klimatické cíle, budou ale vytvářeny jiným způsobem než dosud. Izde se pochopitelně nabízí mnoho konkrétnějších otázek oreálných projevech těchto strukturálních změn, speciálně pak omechanismech prosazování cirkularity.

Akonečně je zde také hypotéza šestá, která hovoří onákladech všech těchto dějů. Vychází ze základní premisy, podle které je globalizace vpodstatě děj existující díky snaze kapitálu maximálně využívat komparativní iabsolutní výhody, snižovat náklady atím zvyšovat míru zisku. Toto konstatování je vuvedené zhuštěné podobě nové, stojí však na řadě tradičních myšlenek apopsaných ekonomických souvislostí. Ostatně vpříslušných pasážích odkážeme na Smithe aRicarda, tedy na myslitele 18. a19. století (Smith 1776, česky poprvé 1958, publikace pracuje svydáním zroku 2001; Ricardo 1815, česky 1934). Hypotéza samotná pak říká, že omezení globalizace bude znamenat vkaždém zmyslitelných průběhů zvýšení celkových nákladů (vdoslovně makroekonomickém smyslu slova). To je totiž nutný důsledek omezení možnosti konzumace absolutních akomparativních výhod prostřednictvím mezinárodního obchodu. Hypotéza tedy říká, že politická rozhodnutí ataké potřeba dosáhnout vyšší strategické bezpečnosti donutí podnikatelské subjekty přesměrovat dále investiční kapitál do takových oblastí, které umožní eliminovat dopady snížení možnosti využívání absolutních akomparativních výhod. Toto konstatování zase vychází zWallersteina adalších (Wallerstein 2000; Wallerstein akol. 2013). Tím prostorem nutně musí být (mimo jiné) cirkulární ekonomika (ve všech jejích podobách, tedy včetně zprostředkovaných oblastí automatizace, robotizace avyužívání umělé inteligence). Aznovu zde můžeme vidět obrovský prostor pro další úvahy otom, co to přinese, apředevším jakým způsobem ktomu bude docházet.

Sedmá „hypotéza“: sociální stát

Celý problém je však podstatně složitější.

Letmý pohled na tyto formulované hypotézy knihy naznačuje, jak podstatným prvkem ve všech je (byť vrůzných podobách arolích) stát apolitická moc. Ztoho pak vychází poslední sedmá hypotéza (jakkoliv jde ospíše o„hypotézu“, přičemž použité uvozovky mají skutečně svůj smysl).

Ta říká, že všechny tři krize 21. století vedly (aještě dále povedou) kvyšší inherenci státu do ekonomiky, přičemž vřadě aspektů má abude mít tato inherence až charakter dílčího příklonu kplánované ekonomice. Především se ale bude vyznačovat budováním specifických obchodních bariér, jejichž pomocí budou vyspělé země vynucovat od obchodních partnerů spolupráci voblasti plnění alespoň některých globálních cílů (mimo jiné klimatických). Je třeba připustit (abylo to výše naznačeno), že hovořit vtéto rovině ohypotéze je nadnesené, neboť hypotéza by měla být tvrzením, které lze na základě aktuálních znalostí alespoň diskutovat, lépe pak prokázat nebo popřít. Proto ony již výše zdůrazněné uvozovky.

Důvodů, proč budou vyspělé státy dotlačeny či donuceny ktomu, aby více vstupovaly do celého ekonomického systému, by se našlo více, za klíčový však považujeme jeden: vyspělé země jsou sociálními státy. To (vedle mnoha jiných okolností) také znamená, že přebírají značný díl odpovědnosti za dosaženou životní úroveň občanů, ale vdůsledku dokonce iza jejich spokojenost ischopnost uspokojovat potřeby. Nelze to však omezit na to, že přebírají jenom vládu nad redistribucí zdrojů (obvykle finančních prostředků) aslužeb (typu zdravotnictví nebo školství). Znamená to také, že tyto státy přebírají plnou odpovědnost za takové parametry, jakými je bezpečnost nejen vtradičním obsahu slova (vnější avnitřní bezpečnost, tedy obrana audržování pořádku, což samozřejmě patří kzákladním funkcím státu), ale také bezpečnost ve smyslu dostatku surovin, obecně komodit, adokonce izboží na trhu.

Vtomto směru se pak nabízí mnoho zajímavých úvah.

Výše řečené lze totiž přeložit itak, že státy jsou činěny odpovědnými za určitou základní dostupnost některých komodit, jinými slovy za takové vztahy sostatními státy ataková pravidla mezinárodního obchodu, které umožní domácím producentům získávat vše potřebné. Vedle toho však iza vodu, energii amnohé další potřebné suroviny či potřeby dostupné zdomácích zdrojů. Vdanou chvíli aktuální politická reprezentace pak nutně musí svoje působení arozhodování odvíjet iod toho, nakolik je nebo není schopna zajistit právě takto velmi široce pojatou strategickou bezpečnost.

Neboť – ato je jistě paradoxní okamžik – odpovědnost státu za tyto strategické bezpečnostní aspekty zdůrazňuje nejen politická levice, kde se to zdá alespoň relativně přirozené alogické, ale dokonce ipolitická pravice. Platí to ivdruhém možném dělení: shodnou se na tom politici (ataké občané) zaměření spíše konzervativně, stejně jako politici (aobčané) zastávající liberální postoje. Zatímco omíře odpovědnosti státu za zajištění lékařské péče se vedou politicko-ekonomické diskuse, odpovědnost stejného státu za dostatek surovin není vlastně vůbec zmiňována, neboť je chápána jako apriorní aautomatická. Ještě lepší příklad se naskýtá voblasti léčiv, kde existuje ve většině vyspělých zemí apriori představa, že právě stát nese plnou odpovědnost za dostatečný přísun potřebných preparátů, ato vjakémkoliv myslitelném množství, které společnost považuje za potřebné. Tím není myšleno, že by tyto preparáty měly být nutně „zdarma“ nebo vrámci nějakého pojištění, je tím myšleno, že mají být dostupné za přiměřenou cenu vdostatečném množství pro všechny, kteří je potřebují.

Faktem je, že voblasti léčiv má uvedený model určitou oprávněnost vzhledem kfaktu, že obchod sléky je mnohdy (znovu hovoříme ovyspělých zemích) pod státním dohledem ihistoricky. Ve skutečnosti iusurovin lze namítnout, že speciální odpovědnost kladená na stát souvisí sminulostí, je dána předchozí situací azvykem. Neboť relativně před nedlouhou dobou (vřádu několika desítek let) byl skutečně obchod se surovinami významným způsobem zajišťován na bázi mezistátních dohod. Souvisí to ve značné míře suspořádáním vztahů vrámci světa jako celku. Příkladem může být obchod sropou, který je přinejmenším částečně kontrolován pomocí takového uskupení, jako je kartel OPEC (Organization of the Petroleum Exporting Countries, Organizace zemí vyvážejících ropu). Zopačného pólu pak lze uvést příklad, že Spojené státy po mnoho desítek let zakazovaly export ropy avurčitém období také zemního plynu.

Státy, suroviny aenergetika

Stále to však není dostatečná odpověď na paradox obecného souhlasu srolí států voblasti zajišťování surovin, neboť vysvětluje sice stávající stav jako výsledek minulého vývoje, neřeší nicméně skutečnost, že bohaté společnosti vyspělých zemí ani politická pravice (jako obvykle ekonomicky liberálně naladěná síla) nejevily anejeví soustavné snahy ozměnu.

Navíc přinejmenším do jisté míry je zde obracena kauzalita, když jsou zaměňovány příčiny anásledky. Před obdobím vládních zásahů do oblasti obchodování se surovinami aenergetickými zdroji zažila totiž světová ekonomika epochu, kdy vládní regulace vdané oblasti neexistovaly (nebo byly přesněji řečeno málo významné). Ve skutečnosti totiž postupné vytváření nynějšího systému souvisí daleko nejvíce se zkušenostmi obou světových válečných konfliktů, během kterých se otázka strategické energetické asurovinové bezpečnosti stala fatální. Nelze se divit, že právě včasech válečného hospodářství docházelo kvýraznému omezení prostoru soukromých podnikatelských aktivit anaopak krozvoji vládních zásahů do ekonomiky. Válka není tržní ave skutečnosti sice nahrává vytváření mimořádných zisků podnikatelských subjektů přinejmenším vřadě odvětví, její vedení však určitě vyžaduje jinou formu organizace auspořádání společnosti, než je standardní tržní prostředí.

Zatímco západní státy vdesetiletích po druhé světové válce ve většině oblastí výroby aslužeb pozůstatky válečného růstu vlivu státu postupně odbourávaly, vřadě dalších odvětví ekonomiky docházelo ke změnám azpětné liberalizaci jen velmi pomalu. Právě oblast surovin aenergetiky patří mezi ty zvláště opožděné.

Zde je možné vidět záměnu příčiny anásledku. Příčinou inherencí státu do těchto oblastí nebyly nedokonalosti trhu, ale válečné úsilí anutnost válečné organizace života, včetně plánování produkce sjiným než čistě tržním cílem. Podobně pak spolu svýrazným vzestupem vlivu sociálního státu na všechny oblasti života vyspělých společností došlo ktomu, že právě vtěchto strategických odvětvích přebíraly další generace model, který byl ve své podstatě netržní. Vposlední čtvrtině minulého století docházelo nicméně kpokusům oliberalizaci ivtěchto oblastech adříve poměrně rigidní státní řízení postupně korodovalo (srůznou rychlostí vrůzných zemích).

Skoncem studené války arozpadem bipolárního světa se začalo zdát, že otázky strategické bezpečnosti ztratily na významu. Nicméně přesto se státy (aplatí to iotěch nejvíce liberálních vyspělých zemích) již nikdy plně nevzdaly své úlohy organizátora azáštity surovinového dostatku. Dokonce lze tvrdit, že nebyl ani podniknut pokus, aby se to důsledně stalo, což je nepochybně výsledkem skutečnosti, že ktomu neexistovala jakákoliv společenská objednávka. Jak budeme následně zkoumat vprvní části publikace, události spojené se světovou pandemií apředevším senergetickou abezpečnostní krizí vrátily přinejmenším vyspělé země (aznovu platí, že ity snejvíce liberální organizací ekonomického života) kposilování vlivu státu vtěchto oblastech.

Spor ocelkovou systémovou úlohu státu tedy vlastně neexistuje, přesněji řečeno není na politické scéně vyspělých zemí nikdo, kdo by ho chtěl vést. Nicméně se tento spor přenáší do oblasti, která je zhlediska cirkularity daleko podstatnější. Není totiž veden vrovině, zda mají státy nést odpovědnost za ty úkoly, které byly výše popsány, ale vrovině, jakým způsobem se mají státy svých úkolů zhostit.

Dva koncepty energetické bezpečnosti

Proti sobě tak stály anadále stojí dvě základní představy zajištění energetické asurovinové bezpečnosti. Obě existovaly samozřejmě již před energetickou abezpečnostní krizí. Jejich průběh adopady však tento souboj posunuly do nových souvislostí.

První koncept plní úkol pomocí třeba vyčerpatelných, nicméně stále přinejmenším relativně dostupných arelativně levných fosilních paliv. Je to představa, ve které jsou obnovitelné zdroje pouze dílčím doplněním tradičního mixu. Technicky vzato model samozřejmě počítá stím, že vliv obnovitelných zdrojů poroste spostupem technologického pokroku ase souběžným růstem cen fosilních paliv. Nelze předpokládat, že by skutečně kdokoliv příčetný pochyboval oskutečnosti, že (jakkoliv jsou objevována nová ložiska analeziště surovin) zásoby budou nutně vyčerpány, ato vdobě přinejmenším relativně blízké. Znamená to, že ceny těchto surovin budou dlouhodobě asoustavně vzrůstat tak dlouho, dokud po nich bude existovat poptávka. Je to nutnost již jen proto, že čerpání či těžba zméně dostupných zásob znamená přinejmenším zvyšování nákladů na dobývání zdrojů. Tento koncept tedy neznamená zánik cirkularity jako principu, znamená ale zánik podpory cirkularity, tedy zveřejných prostředků finančně motivovanému zavádění cirkulárních postupů. Zároveň nutně platí, že postupné snižování dostupnosti arůst těžebních nákladů se týká všech surovin, nejen energetických. Cirkulární ekonomika se vrámci tohoto konceptu rozvíjí pouze takovým tempem, které má finanční logiku, tedy vede ke snižování nákladů akudržení nebo růstu ziskovosti.

Druhá představa svěřuje otázku dostatku energie primárně obnovitelným zdrojům, což znamená jejich daňovou, investiční, dotační adalší preferenci, samozřejmě včetně podpory technologického pokroku avýzkumu. Zekonomického hlediska by přinejmenším teoreticky aminimálně dočasně měla být tato koncepce dražší, což by se mělo projevovat vyšší cenovou hladinou, tedy přenášením nákladů na spotřebitele. Když hovoříme ocenové hladině, pak je nutné ji chápat komplexně, to znamená jako celý spotřební koš. Důvod je jasný: jakékoliv zvýšení cen energií se promítá do celkové cenové hladiny. Protože však spotřebitelé mají obvykle možnost volby mezi domácí produkcí aimportem, vzniká ještě složitější situace. Pokud jde oimport ze států, které se rozhodnou pro koncepci první nebo pro nějaký zmožných kompromisů, domácí produkce ztrácí cenovou konkurenceschopnost, je dražší onáklady koncepce druhé.

Vzniká tím značné množství nerovnováh. Pokud platí rozhodnutí odruhé koncepci, pak země, které ho přijaly (což jsou vprincipu, ale srůznou intenzitou všechny vyspělé státy), mají nutně snahu vnutit druhou koncepci ivšem ostatním zemím aeliminovat tím ztrátu konkurenční schopnosti. Podobně dále doufají, že se jim podaří natolik urychlit technologický pokrok, že jimi preferovaná řešení se stanou levnějšími rychleji než podle původních předpokladů – to by totiž problém skonkurenceschopností zcela otočilo. Důvody, proč se vyspělé státy rozhodly pro tuto cestu, jsou různé abudeme onich ještě mnohokrát hovořit.

Je zde totiž řada dalších okolností, které do celé věci více či méně zasahují.

První znich je klimatická změna, která je také hlavním motorem druhé koncepce ajejí preference ve vyspělých státech. Klimatická změna dělí otázku surovin adruhotných surovin (recyklace acirkulace materiálů) ioblast energetiky ještě dalším anovým způsobem. Příklad: jaderná energetika jistě není vpravém smyslu slova obnovitelný zdroj, jde ale ozdroj principiálně klimaticky neutrální. Recyklace je pak (obvykle) energeticky méně náročná než celý řetězec od těžby po materiál, což je samozřejmě cirkulární podnět.

Druhou okolností, která již také byla zmíněna aje důvodem, proč se celá oblast dostala do nového světla, je energetická abezpečnostní krize. Ta ukázala obrovské strategické riziko závislosti vyspělých zemí na importu vobecné rovině, tedy na jakémkoliv vdanou chvíli zjiného zdroje nenahraditelném dovozu. Usurovin aenergetických surovin to platí zvláště silně.

Obě zhruba nastíněné koncepce tedy mají značné množství různých prolnutí avztahů vzávislosti na tom, jak se jednotlivé země stavějí právě kjádru akotázkám strategické bezpečnosti. Tím se situace stává ještě daleko složitější acelá struktura dostává novou dynamiku.

Shrnuto: Vdůsledně odstátněném ekonomickém systému je samozřejmě odpovědnost státu za to, zda producenti mají nebo nemají suroviny, určitý nonsens. Stát by se měl starat vskutku apouze ovnitřní avnější bezpečnost aotvorbu inásledné zajištění vymahatelnosti zákonů. Avšak nemá valný smysl pozastavovat se nad tím, jak daleko jsme se od tohoto minimálního státu dostali. Je prostě třeba vzít tuto skutečnost jako fakt: dokud nenastane situace, kdy by všechny (přinejmenším relevantní) státy světa měly stejně důvěryhodné arespektované státní uspořádání apolitický systém, nelze pominout řadu důvodů, které nutí vlády květší nebo menší inherenci do oblasti energetické asurovinové bezpečnosti. Moderní státy (zvláště vyspělé země) vzaly tuto skutečnost na vědomí ajaksi bez odporu se podle toho zařizují, což znamená, že převzaly úlohu, kterou jim přisoudila vlastní společnost aglobální realita. Aby však vyspělé země mohly uskutečňovat svoji volbu koncepce číslo dvě (tedy koncepce, kterou pro zjednodušení nazvěme urychlením cirkularity), potřebují ke stejné cestě alespoň částečně donutit izemě ostatní. Pokud tak neučiní, ztrácejí konkurenční schopnost, neboť náklady koncepce ponesou samy. Navíc bez ostatních zemí nemají vpodstatě možnost dosáhnout svých klimatických cílů (přičemž vdané chvíli ponechme stranou diskusi, nakolik je toto dosažení cílů skutečně racionální).

Tragédie občiny

Již na tomto místě je třeba připomenout ještě jednu podstatnou okolnost. Výše bylo zmíněno, že vyspělé země se již před delší dobou rozhodly pro koncepci urychlení přechodu na obnovitelné zdroje aminimalizaci závislosti na prvotních surovinách. Adále bylo konstatováno, že tím vznikají nerovnováhy aoslabování konkurenceschopnosti vyspělých ekonomik. Státy na to vcelku nutně reagují snahou vynutit si od zbytku světa alespoň obdobný přístup kotázce preference druhé koncepce oproti koncepci první.

Výsledek případné budoucí snahy vyspělých zemí dotlačit ostatní státy pomocí využívání bariér adalších prostředků kdalší spolupráci je však velmi nejistý. Jde totiž vlastně jenom onový (svým způsobem obrácený) pohled na tragédii obecní pastviny (někdy také občiny či společného loviště). Připomeňme krátce, oč vtomto ekonomickém příměru Garretta Hardina jde (Hardin 1968). Ukáže nám to totiž klíčový problém vtéto citlivé oblasti: jak donutit účastníky situace ke kooperaci.

Naprosto nejkratší definice problému občiny by zněla, že cokoliv, co nemá jasného vlastníka azároveň je to využitelné kvyšším příjmům aziskům, bude zdevastováno. Pokud na veřejnou pastvinu mají se svými ovcemi přístup všichni sedláci zobce, pak se bude pastvina využívat tak intenzivně, že dojde kjejímu zničení. Sedláci budou vědět, že pro zachování obecního majetku by bylo rozumné vytvořit harmonogram akvóty na počty ovcí pro využívání pastviny tak, aby to bylo udržitelné. Přesto budou na pastvinu hnát co nejdříve všechny svoje ovce, aby jejich užitek čerpaný zvyužití veřejného majetku byl maximalizován bez ohledu na to, že pro ostatní sedláky bude minimalizován. Cestou je samozřejmě regulace ze strany vlastníka (obce). To je možné vpřípadě, že vlastník existuje, ale itak jde oproblematickou věc. Regulace má náklady, musí být vynutitelná avlastník musí být motivovaný. Vpřípadech, kdy vlastník neexistuje, je otázka udržitelnosti ještě problematičtější.

Přesto platí, že na řešení tragédie občiny jsou postaveny mnohé konkrétní dohody adalší postupy. Například dohody oomezení rybolovu můžeme nazvat zcela klasickým příkladem. Podobně jsou jako snaha ozajištění rovnosti aspravedlnosti vpřístupu kobčině koncipovány také insolvenční zákon, celkově pak pravidla insolvenčních řízení akolektivního vymáhání.

Již tyto dva příklady ale odhalují mnoho praktických potíží.

Omezení rybolovu je, jak je historicky známo, jedním zneuralgických bodů mezinárodní spolupráce, jakkoliv zhlediska finančního objemu nepatří mezí klíčová odvětví. Skutečně nelze tvrdit, že by šlo odohody prosazené plně do praxe. Nesporně mají velký význam pro ochranu oceánů, ale jejich porušování je běžné adodržování obtížně vymahatelné. Itak ale nesporně znamenají lepší stav, než jaký by nastal bez jakékoliv regulace. Pokud bychom analyzovali kolektivní vymáhání pohledávek (insolvenční řízení), pak izde budeme hovořit opoměrně složité situaci, kde roli autority sice nese stát ajeho soudní moc, avšak vpraxi (včetně těch nejvíce vyspělých zemí) dochází vjejich rámci kmnoha případům vysoce problematického jednání.

Je dobré to mít vrámci dalších úvah na paměti.

Přistupme na modelovou hru, že za občinu (pastvinu) pokládáme celou zemskou atmosféru adalší prvky určující vývoj klimatu. Ovce jsou vrámci modelu nahrazeny exhalacemi, které občinu (globální ovzduší) ničí. Sedláci jsou státy, tedy majitelé obcí (neboli producenti exhalací). Ti by se měli dohodnout na regulaci škodlivin, protože jinak nastanou změny klimatu (opotřebování či přímo devastace aúplné zničení občiny). Pokud se sedláci alias státy nedohodnou, výsledkem bude destrukce systému. Model totiž stojí na tvrzení, že pokud jednotlivé státy nepřijmou opatření kochraně klimatu, planeta utrpí nevratné škody hraničící se ztrátou obyvatelnosti. Jakkoliv by se výhled na obecný zmar mohl zdát jako dostatečně varující ajako dobrý důvod pro zavedení adodržování regulace, přesto je dosažení dohody složité, až téměř nemožné. Důvodem bude, že mnozí upřednostní prosperitu svých producentů před snížením emisí.

Má to samozřejmě politicko-ekonomické vysvětlení. Prosperita producentů je viditelná amá pozitivní vliv na ekonomickou situaci celé země. Znamená to, že voličům vdané zemi přináší přímý užitek. Záchrana klimatu je nejistá ajakkoliv můžeme být přesvědčeni otom, že jde ojedinou možnou cestu kudržení života na Zemi, jde stále primárně ovíru. Můžeme tvrdit, že je to víra podložená vcelku jasnými vědeckými argumenty adůkazy, ale to na nutnosti víry vpopsanou kauzalitu nic nemění. Proti sobě tedy stojí na straně jedné téměř okamžitý měřitelný užitek (vyjádřený prosperitou arůstem peněžně vyjádřené životní úrovně), na straně druhé pak sice vědecky potvrzený, ale jinak neměřitelný užitek aspíše dlouhodobě se projevující užitek vyjádřený nepeněžními prvky. Těmi jsou například delší život ve zdraví, delší průměrná doba dožití amnohé další.

Základní problém je očividný. Zatímco na vyšší výplatu je možné si „sáhnout“ vpodobě konkrétní číslice, fakt lepšího ovzduší avyšší kvality života je sice měřitelný, je však nefinanční. Vžádném případě pak na rozdíl od vyšších příjmů není individualizovaný.

Globalizované společenství států přesto bylo schopné dosáhnout dohody osnížení emisí. Pravděpodobně tomu tak bylo právě zdůvodu globalizace, neboť ta vytvořila vyspělým zemím alespoň určité možnosti, jak vyvíjet tlak na ostatní země. Takže vedle potřeby vyrovnávat nestability vyvolané tím, že část zemí volí výše popsanou koncepci jedna ačást zemí také výše popsanou koncepci dvě, je klima druhým důvodem, proč vyspělé země požadují od ostatních příklon ke koncepci dvě.

Je zde však jedna palčivá otázka: pokud globalizace ustoupí, nepromítne se to do těchto dohod?

Je ale třeba připomenout ifakt, že tragédie občiny je vpodstatě jiným způsobem azjiných východisek formulované vězňovo dilema zoblasti teorie her. Vězňovo dilema se obvykle ilustruje na příkladu dvou zatčených, kteří mohou vrůzné kombinaci svých výpovědí obdržet vyšší nebo nižší tresty. Je zde otevřená možnost získat „zradou“ nižší trest, ovšem na úkor druhého zatčeného avpřípadě, že se ten nepokusí ostejný postup. Technicky platí, že společný postup (volba obou obviněných nevypovídat) vede ktrestu, který je pro oba stejný avsoučtu nižší, než jsou součty jiných variant. Řekněme, že mlčení vede ktrestu dva roky pro každého. Pokud vypovídá jeden adruhý nikoliv, vypovídající dostane trest nižší, třeba jeden rok, nevypovídající výrazně vyšší (10 let). Vpřípadě výpovědi obou však také oba dostanou trest vyšší než minimum, nicméně nižší než maximum. Použijme namátkou šest let. Tedy platí, že když se tresty sečtou uobou zatčených, tak nejefektivnější je mlčet (4 roky), pokud budou oba vypovídat, souhrnný trest bude 12 let. Zde jsou tresty symetrické. Vpřípadě, že jeden mluví adruhý ne, budou odsouzeni celkem na 11 let, avšak asymetricky vpoměru 10 + 1.

Pokusy (jakkoliv je můžeme izpochybnit) ukazují, že při hře na jedno kolo je jednoznačně dominantním přístupem nespolupráce zadržených, tedy to, že oba vypovídají. Je to strategie určité jistoty, protože brání nejvyššímu trestu (10 let), ikdyž za cenu trestu relativně vysokého (šest let). Ochrana před nejvyšším rizikem je ovšem racionální postup, je to nejlepší možné řešení, které je plně pod kontrolou obviněného. Nejhorší, co se mu může stát, je oněch šest let, efektivně brání riziku desetiletého trestu. Navíc existuje určitá naděje, že druhý zadržený bude loajální, tedy nebude vypovídat, což pak pro vypovídajícího znamená nejkratší možný trest jednoho roku.

Pokud půjde ohru sopakováním (více kol, avšak účastníci nevědí, které je poslední), zvítězí nakonec kooperace (samozřejmě ve verzi mlčení). Čím více kol proběhne, tím silnější je trend kloajalitě. Opakováním je utužena spolupráce, až dojde knastolení důvěry aplné spolupráci obviněných. Otázkou však je, co nastane, pokud bude počet kol nějak omezen, například na deset kol. Co se stane, pokud oba hráči budou tento počet znát? Přesněji: Jaká situace nastane vposledním kole? Apřípadně vpředposledním?

Jak to celé souvisí sotázkou udržitelnosti dohod boje sklimatickou změnou vprostředí reverzního pohybu globalizace?

Úzce. Popsané vězňovo dilema je extrémně jednoduché apočítá pouze sdvojicí zadržených. Nicméně říká, že stav spolupráce (globalizace) vede knejlepšímu společnému řešení. Palčivou otázkou je, jak bude situace vypadat, jestliže zadržených bude padesát, sto nebo ještě více? Navíc teoretický model obsahuje jenom jednu výsledkovou rovinu, ato délku trestu. Aco když vedle délky trestu přibude další rozlišení, například odlišná tvrdost podmínek výkonu trestu?

Jak vidno, globálním dohodám soustavně hrozí riziko přeměny vnedohody. Vězňovo dilema světším počtem parametrů asvelkou skupinou obviněných je mimořádně nestabilní systém. Pokud platí – ajsme otom přesvědčeni (důvody tohoto přesvědčení budou doloženy později) –, že dosažení dohod umožnila ajejich dodržování následně stabilizovala globalizace, pak ztoho plyne jediný možný závěr: ohrožení globalizace je iohrožením dohod.

Struktura publikace

Přizpůsobili jsme tomu istrukturu této publikace.

Včásti druhé řeší publikace otázky regulatorních alegislativních ohlasů krize.

Poznámky

Literatura

Table of Contents

O autorech

Úvodem: Krize globalizace, krize cirkularity?

Hypotézy a hlavní ideje

Sedmá „hypotéza“: sociální stát

Státy, suroviny a energetika

Dva koncepty energetické bezpečnosti

Tragédie občiny

Struktura publikace