Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

Keltové
Druidův poklad

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8846. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Michaela Tománková
Graﬁcká úprava a sazba Petr Kopl
První vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2023
Text © Veronika Válková, 2023
Illustrations © Petr Kopl, 2023

ISBN 978-80-271-6906-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-6903-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-3397-0 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, CHODÍM DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU… ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A RŮZNÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. MYSLELA JSEM, ŽE JE V TOM NĚJAKÁ LOGIKA, ALE ATLAS NEJSPÍŠ FUNGUJE PODLE NĚČEHO ÚPLNĚ JINÉHO. NĚKDY - ALE OPRAVDU JEN NĚKDY - TO VYPADÁ, ŽE PLNÍ PŘÁNÍ. TŘEBA KDYŽ JSEM SE CHTĚLA ZNOVU POTKAT S NĚKÝM V MINULOSTI, KDO MĚ MÁ OPRAVDU RÁD, TAK MI TO DOPŘÁL. A KDYŽ JSEM SE O NĚKOHO V MINULOSTI ÚPLNĚ STRAŠNĚ ŠÍLENĚ MOC BÁLA, TAK MĚ TAKY POSLAL PŘESNĚ NA TO MÍSTO A DO TOHO OKAMŽIKU. ALE JINAK ZATÍM FAKT NEVÍM.

JO A BARČA. TEĎ UŽ STOPROCENTNĚ VÍM, ŽE SE MNOU DO TÉ MINULOSTI CESTUJE JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DOMŮ. ČÍM DÁL VÍC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE - A JAKÉ SE MNOU VLASTNĚ MÁ ÚMYSLY. PROTOŽE ONA BEZPOCHYBY NĚJAKÉ MÁ…

Kapitola 1

Sněžilo.

Za oknem se snášely nadýchané vločky. Na to, že bylo po Mikuláši, to bylo poněkud smutné, tedy alespoň Báře to tak připadalo, protože zima podle ní začínala prvním prosincem a teď už bylo jedenáctého a sníh nikde. No dobře, jednou už něco bílého spadlo, ale nevydrželo to. Na druhou stranu tatínek tvrdil, že z astronomického hlediska, tedy podle toho, co říkají v planetáriu, zima začíná až dvacátého prvního prosince, takže pokud jsou Vánoce na sněhu, je vše v pořádku.

„Takže když v obchodě řekneme, že chceme deset deka, co vlastně chceme?“ odvážila se paní učitelka Sobotková zjistit, jak moc děti pochopily její výklad o gramech, dekagramech a kilogramech.

„No, ale to je špatně!“ vyjekla Andrejka.

„Co je špatně?“ zeptala se paní učitelka a zatvářila se, jako kdyby spolkla mouchu, protože velmi nerada slyšela, že se mýlí.

„Má to být deset dek,“ vysvětlila Andrejka.

„Ne, deset deka je správně,“ zamračila se paní učitelka Sobotková, mírně popuzená, že si Andrejka dovoluje zpochybňovat její výklad. Jenže Andrejka se nedala.

„Ale to se přece musí skloňovat!“ trvala na svém. „Jedna deka, dvě deky, tři deky, deset dek.“

Paní učitelka Sobotková chvíli mlčela a překvapeně mrkala.

„Brejchová, co si vlastně myslíš, že znamená deka?“ zeptala se pak a brýle se jí přitom zlověstně zablýskaly.

„No… peřina nebo přikrývka nebo larisa nebo tak,“ vychrlila Andrejka a paní učitelka Sobotková velmi nespokojeně našpulila ústa. Bára ji neměla ráda. Byla jediná, kdo jim říkal příjmením, chovala se k nim dost přezíravě a vypadalo to, že dělí lidstvo jen na dvě skupiny. Ty, kteří fyziku milují a jde jim, tedy ty, které lze považovat za lidské bytosti, a na zbytek, čili něco jako obtížný hmyz. Báře fyzika šla, paní učitelka Sobotková ji tedy řadila do první skupiny, protože se domnívala, že ten, kdo má z fyziky jedničky, tento předmět zákonitě miluje. V čemž se neskonale mýlila.

„Brejchová, to si ze mě děláš legraci nebo co? Já teda nevím, co je horší, jestli jsi tak drzá, nebo tak hloupá, že si vážně myslíš, že jedno deka je přikrývka,“ zavrtěla paní učitelka Sobotková pohoršeně hlavou.

„Jedno deka je zkratka pro jeden dekagram, tedy deset gramů,“ zatřásl se dychtivě v lavici Jaroušek jako hrouda nedočkavého sulcu a komíhal přitom buclatou ručkou nad hlavou. „A jedno kilo je zkratka jednoho kilogramu, což je tisíc gramů. A je to z řečtiny, kde deka znamená deset a kilo tisíc.“

„Skoro správně,“ kývla blahosklonně hlavou paní učitelka Sobotková a odvrátila svou pozornost od zmatené Andrejky. „Až na to, že tisíc se řecky řekne chilioi.“

„A proč to teda není chilijojogram?“ zeptala se Týna. Anče dneska chyběla, a tak si Týna sedla dozadu k Báře.

„Králová, to je co za nesmyslný dotaz?“ blýskla po Týně brejličkami paní učitelka. „Jaké jojo?“

Bára už toho měla dost a zvedla ruku.

„No, Holečková?“

„Prosím, paní učitelko,“ zašvitořila Bára přezdvořilým tónem fyzikální premiantky. „Týna se chtěla zeptat, proč se neříká chiliogram, když chilioi znamená tisíc, ale kilogram. Jestli tam nedošlo k nějakému jazykovému vývoji.“

„No, to!“ kývala Týna horlivě hlavou.

„Ach tak,“ řekla odměřeně paní učitelka. „Tak to je otázka do českého jazyka, tím se nebudeme zdržovat. Jílku!!!“ zahřměla.

Jílek se totiž právě nepozorovaně – tedy podle něj nepozorovaně – za zadními lavicemi připlížil k oknu, dokonce se mu ho podařilo pootevřít, a teď z parapetu shrábl hrst sněhu.

„Já jsem tu našel skupenství pevné!“ oznámil radostně Jílek. Paní učitelka ani nestačila ocenit, tedy pokud to vůbec měla v úmyslu, že si Jílek zapamatoval tak složité sousloví jako skupenství pevné a že ho dokonce i správně použil, protože Jílek se právě rozhodl pro názorný experiment přeměny skupenství pevného ve skupenství kapalné tím, že uplácanou sněhovou kouli strčil za krk Simoně, která zaječela vysokým, táhlým a průrazným tónem, za nějž by se nemusela stydět ani poplašná siréna, a začala předvádět cosi jako tanec šíleného derviše, při kterém se prohýbala do oblouku, aby ji sníh nestudil na zádech, a zároveň se snažila vytáhnout tričko z kalhot, aby kouli vytřepala na podlahu.

„Jílku! Doležalová!“ křičela paní učitelka. Andrejka vyskočila a jala se Simonce pomáhat zbavit se sněhu za trikem. „Brejchová!“

Vtom zazvonilo.

Paní učitelka popadla svoje věci a popuzeně odpochodovala ze třídy, aniž by dbala, jestli Simonka následkem sněhu za trikem umrzne nebo jestli zářivky následkem jejího jekotu popraskají.

Nestalo se ani jediné. Simonce se za Andrejčiny asistence podařilo sněhu zbavit, lapit Jílka a nacpat mu inkriminovanou kouli do pusy. To už na parapetech nebylo vůbec žádné skupenství pevné, protože si ho třída rozebrala a systematicky rozvrstvila po lavicích, podlaze a spolužácích, kde se skupenství pevné ochotně měnilo v louže skupenství kapalného.

„Děti,“ povzdychla si Týna.

„Jojo,“ souhlasila Bára. „Jako malý.“

Pak Šmíd nasypal hrst skupenství pevného Jarouškovi do sešitu. To Báru namíchlo. Jaroušek je sice otravný šprt, ale to ještě neznamená, že mu bude Šmíd ničit sešit. Zatímco Jaroušek pištivě bědoval a snažil se sešit osušit papírovým kapesníčkem, dokráčela Bára k Šmídovi.

„Hele, tobě nestačilo, jak jsem ti nabančila při těláku, co?“ založila si ruce v bok. „Ty chceš ještě ve třídě, viď?“

„Vodprejskni, Holečková!“ utrhl se na ni Šmíd, ale bylo vidět, že mu tato konfrontace není příjemná.

„Až po tobě, Šmejde,“ řekla Bára.

„Jé, hele, Šmíd Šmejd, Šmíd Šmejd,“ opakoval radostně Jílek, kterému variace Šmídova jména přišly náramně legrační. Tím umožnil Šmídovi, aby si zachoval tvář, protože skočit po Jílkovi se nemohlo vykládat jako ústup před holkou. Jílek byl ovšem chlapec mrštný jako užovka, hbitě se propletl mezi lavicemi, vyrazil na chodbu a přidržel Šmídovi dveře, aby za ním nemohl.

„Jak u blbejch na dvorečku,“ vzdychla Týna, když se Bára vrátila do lavice.

Šmíd zanechal lomcování dveřmi, vzal křídu a na tabuli nakreslil velké srdce propíchnuté šípem a do něj napsal B + J. Jakože Bára brání Jarouška, protože ho miluje. Týna se potutelně ušklíbla, volným krokem došla k tabuli, jako že ji jde smazat před další hodinou, otevřela křídla tak, aby srdce nebylo vidět, a chvíli tam něco kutila. Pak se beze slova vrátila do lavice.

„Uvidíme při příroďáku,“ řekla potutelně.

Pan učitel Sedlář je nejdřív s láskou seřval, že jsou čuňata, a donutil je utřít lavice i podlahu. Teprve pak jim začal vysvětlovat, co jsou to plavuně a přesličky a že je žrali už dinosauři.

„Dinosaurus znamená strašný ještěr,“ hlásil se Jaroušek. „A brontosaurus hromový ještěr!“

„A tyranosaurus týrací ještěr!“ přispěl se svou troškou do mlýna Jílek.

„To ne,“ zarazil ho pan učitel Sedlář. „Odborné názvosloví dinosaurů je z řečtiny. A slovo týrat je české, to tam nemá co dělat.“

„Tak co to znamená?“ zaujalo Báru.

„Něco jako vládce ještěrů,“ vysvětlil pan učitel. „Tyrannos je řecky vládce. S tím týráním to vůbec nesouvisí, to je jen náhoda, že to podobně zní. Ale vrátíme se k přesličkám.“

Pan učitel zavřel tabuli, protože zevnitř už ji měl popsanou a pokreslenou, čímž se celé třídě zjevilo ono srdce, které na ni o přestávce nakreslil Šmíd. A všichni si mohli přečíst, jak ho doplnila Týna. Teď tam nestálo B + J, ale Brandejsová + Jirka.

Jirka Šmíd zrudl jak vařený rak. Brandejsová byla totiž paní učitelka na matematiku.

„Jsi mrtvá,“ upozornila tiše Bára Týnu.

„Jsou věci, pro které se vyplatí umřít,“ kývla spokojeně Týna. Mluvila nahlas, protože jinak by to v ohlušujícím řehotu nebylo vůbec slyšet.

„Jste bídná, nevychovaná sebranka,“ konstatoval pan učitel Sedlář, aniž by ho to v nejmenším rozhodilo, a srdce smazal. „Klidně se smějte. Ale příští hodinu z toho bude písemka. Co nestihneme teď, máte jako samostudium.“

Mávnutím kouzelného proutku se ve třídě rozhostilo hrobové ticho rušené jen šustěním propisek v sešitech.

Málo platné, uvažovala Bára, když si zelenou gelovkou obtahovala nadpis plavuně, asi budu muset začít přemlouvat naše, aby mi podali přihlášku na gympl. Jak se na něj dělají přijímačky v sedmičce. Týna je sice fajn, Anče je fajn, učitelé až na Sobotkovou jsou fajn, ale naučíme se toho strašně málo, takže jestli chci založit ten obor historická genetika nebo něco takového, asi mi to nebude stačit. Aspoň že můžu chodit k paní učitelce třídní na tu latinu. Jenže až od zítra, protože jsem minulý týden promarodila…

Odpoledne měla Bára volno. Z gymnastiky ji maminka omluvila, protože je po nemoci a paní doktorka ji sice už v úterý pustila do školy, ale doporučila, aby ještě nechodila na tělocvik. Z nauky ji taky omluvila, protože na nauku by sice mohla, ale maminka měla schůzku v nakladatelství a nemohla by Báru vyzvednout hned po nauce, musela by zůstat sedět někde v ZUŠce a čekat, a to mamince přišlo takové nešikovné.

Být celý den doma nemocná je jedna věc, ale mít volný půlden, který má člověk jinak zaplněný kroužky, je věc druhá. Bára u dveří skopla boty, okamžitě je ale vzorně postavila na hadr na podlahu, protože vytírání bylo až do zítřka její záležitostí. Pořád si ještě odpykávala trest za to, že jednou zatáhla gymnastiku, aby mohla hledat v jejich starém bytě paní Karasovou. Doufala, že by se od ní mohla dozvědět něco o tajemství kouzelného atlasu. Jenže v jejich bytě bydlela úplně jiná rodina, která o paní Karasové nic netušila, takže Bára nic nezjistila, jen měla u rodičů průšvih.

Pohladila hlavičku na kraji zábradlí, aby si zajistila bezpečný výstup do patra, hodila školní tašku do kouta v pokojíčku a zamyslela se, co s volným časem.

Kdyby byla opravdu vzorňačka, popadla by učebnice všech předmětů, které zítra bude mít, a začala by dohánět, co za týden nemoci zameškala. Ale Báře se nechtělo být vzorňačka. Koneckonců, pěkně dlouho už taky nebyla na půdě. Jak byla nemocná, moc se jí do minulosti cestovat nechtělo. Takže… takže je rozhodnuto. Rychle si na lísteček načmárala:

čtvrtek 11. prosince

na zítřek zopakovat matiku, češtinu, němčinu

Převlékla se do domácího oblečení, popadla lísteček a propisku a vyběhla na půdu.

„Barčiči?“ zeptala se.

Odkudsi z temného kouta se vynořila drobná kočička s jiskrným kožíškem a se zdvořilým ňrrrau se jí otřela o nohy.

Bára vytáhla z truhly atlas a nazdařbůh ho otevřela. Sice měla poslední dobou neodbytný pocit, že s logikou u atlasu moc nepořídí, ale její systematické já se vzpíralo tomu, že by se přestaly o cestách do minulosti vést záznamy. Bára si tedy poznamenala, že sáhne na mapu na straně šedesát čtyři.

„Kam se to dostaneme?“ zeptala se Barči, která se o ni pořád otírala, ale nezdálo se, že by Báře chtěla odpovědět.

„Já bych brala… víš, někam, kde bych se dozvěděla něco víc o tom, jak atlas funguje a tak,“ přiznala se Bára.

„Ňr? Ňarňaur?“ řekla Barča. Mohlo to znamenat proč to proboha potřebuješ vědět nebo tak jo, jdeme na to. Bára se rozhodla, že bé je správně, a sáhla na mapu.

Kapitola 2

Kdyby na to měla kdy, ocenila by Bára, jak nádherný je podzim. Zlatorudé listí zářící vslunci, které má stále ještě sílu zem pod sebou příjemně zahřát, temně modré nebe, na kterém se povaluje pár chumáčků jen proto, aby jejich úběl zdůraznil překrásnou sytou barvu oblohy… Ado toho dupot snad tisíců párů nohou, až země duní, řinčení kovu, vrzání kol vozů aržání koní. Paprsky, pod jejichž doteky se listí stromů měnilo vplátky zlata, se oslnivě odrážely od bezpočtu přileb, krunýřů aštítů. Jako by se údolím řeky, na kterou shlížela zmalé skalky na kraji lesa, vinul obrovský had pokrytý kovovými šupinami. Možná spíš drak. Nad hlavami mužů se kývaly dlouhé tyče ozdobené různými, no, Bára by řekla kovovými frisbíčky, ale asi to nebyla frisbíčka. Ozdobné talíře? Některé byly hranaté, takže ozdobné tácky? Úplně na vršku takové tyče byly ještě další dekorace, třeba ruka obkroužená věncem. Ana tyči docela vepředu, kterou nesl muž se lví kožešinou oblečenou přes zbroj tak, že to vypadalo, jako by měl hlavu vtlamě majestátní šelmy, na téhle tyči seděl kovový orel.

Římané, došlo Báře. Protože zkomiksu oAsterixovi aObelixovi moc dobře věděla, že římské legie nosí na klacku orly. Ataky jak vypadá římský legionář. Než dostane od Obelixe, případně od Asterixe, který bleskurychle vyzunkne kouzelný nápoj, takovou pecku čenichovku, že po něm na zemi zůstanou jen sandály, zatímco on frčí někam do stratosféry.

Paráda, zaradovala se. Jsem někde vřímské říši, atam si Římani dělali pořádek. Tedy alespoň jí to tvrdil Gaius Lollius, když při jedné ze svých prvních cest do minulosti otročila vPompejích. Pokud půjdu za legií, dostanu se rychle do nějaké civilizace.

Radost ji přešla vtémže okamžiku, kdy ji zezadu sevřela čísi železná paže tak, že vůbec nemohla pohnout rukama, adruhá jí pevně zakryla ústa. Pokusila se do ruky zahryznout, jenže ten zákeřník jí dlaní tlačil bradu zespoda knosu, takže nemohla otevřít pusu. Bezpochyby to udělal schválně, prostě expert na zacpávání úst. Pokusila se tedy alespoň notně zmítat akopat kolem sebe, ale muž, který ji ulovil, se jen pochechtával abez jakéhokoliv vzrušení ji odnášel křinčícímu adusajícímu drakovi římské legie. Cestou se knim přidali další čtyři legionáři, kteří vlekli vzpouzejícího se muže vkostkované haleně asknírem hodným Hercula Poirota.

„Vidím blablabla bla blabla malou holku,“ rozřehtal se jeden, když Báru spatřil. „Je to snimi bla blabla.“

„Nebo blabla bla bla,“ odtušil muž, který Báru spíš nesl, než vedl. „Bla blablabla, bla bla?“

„Máš pravdu,“ usoudil muž. „Blabla.“

No tohle?! zamžikala Bára. Já jim nerozumím? Co to jako má být? Rozumím jen některým slovům? Jako… jako kdyby pro mne latina byla cizí jazyk. Vždyť já rozumím jen tomu, co jsem se zatím naučila! Ježkovy voči, atlas přestal fungovat?!

Úplně ji polilo horko. Až se ztoho přestala rvát slegionářem. Stejně ji nějaké spony nebo ozdoby nebo co na jeho zbroji dloubaly do lopatky, když sebou moc mlela.

Nechala se odevzdaně donést až kvysoce postavenému důstojníkovi. To se poznalo podle toho, že měl na přilbě pyšný rudý chochol, výrazně luxusnější zbroj než řadoví legionáři azramen mu splýval purpurový plášť.

„Zdravím tě, Gaie Herennie,“ oslovil důstojníka Bářin únosce. „Vlese bla blabla bla dva blablabla.“

Kníráč se vší silou pokoušel legionářům vykroutit. Byl urostlý, takže sním měli co dělat.

„Blablabla bla, bla jenom dva?“

„Jsem, Gaie Herennie,“ ujistil legionář nadřízeného. „Ostatní blablabla bla bla celý les blabla oba břehy řeky.“

„Dobře,“ kývl spokojeně Gaius Herennius. „Blabla je, aby ne blabla.“

„Blablabla, Gaie Herennie,“ kývl legionář.

Gaius Herennius přivolal několik legionářů, aby pomohli spoutat vzpouzejícího se kníráče. Nakonec se jich sním muselo porvat šest, znichž jeden to odnesl mocným kopancem do rozkroku adruhý monoklem. Kostkovaný Poirot za to dostal pořádnou nakládačku aBára si raději nechala ruce svázat bez sebemenšího náznaku odporu, aby jí také někdo nějakou neubalil. Pak je hnali svižným krokem slegií kupředu.

Kostkovaný Poirot se tvářil jako sedm čertů. Trochu kulhal, vkníru mu zasychala krev, která se mu po jedné ráně pěstí spustila znosu, anatékalo mu oko. Přesto se nezdálo, že by měl strach nebo že by svým šrámům věnoval sebemenší pozornost. Sršel zněj vztek aBára si byla jistá, že jakmile by se mu podařilo uvolnit pouta, byl by schopen nejbližšího legionáře uškrtit holýma rukama. Legionáři to tušili také, proto ho nespouštěli zočí ameče měli pro všechny případy tasené.

Bára poslušně hopkala směrem, kterým chtěli, aby se ubírala, asnažila se na sebe vůbec neupozorňovat. Nejraději by se proměnila vmyšičku azmizela vnejbližším trsu trávy. Na druhou stranu, pohled na římskou legii byl sám osobě vzrušující, ona prostě budila úctu aobdiv. Chlapi vblyštivé zbroji museli mít obrovskou sílu, protože, ato Báru naprosto fascinovalo, nejen že pochodovali takovou rychlostí, že Bára musela občas popoběhnout, aby jim stačila, ale také kromě zbroje, štítu azbraní nesl každý na tyči přes jedno rameno zavěšená zavazadla – různé pytle avaky, kotlíky, ženijní lopatky apodobně – apřes druhé rameno kůl. Normální, nefalšovaný, do špičky přitesaný kůl. Jako by tu pochodovala legie dřevorubců. Ti chlapi museli vláčet tak třicet, čtyřicet kilo, apřitom si vykračovali, jako by nesli jen nějaký chlebníček. Někteří legionáři toho ale netáhli tolik. Byli bez zavazadel abez kůlů ati, kteří přivlekli kostkovaného Poirota aBáru, byli dokonce ibez štítů. Zdálo se, že tahle část legionářů je vyčleněná na to, aby neustále slídila po okolních lesích, jestli na legii náhodou někde nečíhá nepřítel.

Aaby se legionářům lépe pochodovalo, tak si do kroku recitovali básničky. Nezpívali si. Recitovali. Bára nerozuměla všem slovům, ale tolik pochopila, že si recitují tu básničku, no, spíš báseň, protože byla dlouhá atak vznešeně psaná, báseň, kterou ona předčítala vPompejích Gaiovi Lolliovi, báseň ohrdinovi Aeneovi, který uprchl zTróje adostal se až do Latia, což je kraj, kde později Romulus aRemus založili Řím. Musela se kvůli tomu učit hexametry, protože latinské verše se nerýmují, ale mají zvláštní rytmus, jako kdyby byl řádek rozdělený do šesti dvoudobých taktů akaždý takt mohl obsahovat buď dvě čtvrťové, nebo jednu čtvrťovou advě osminové noty, prostě tá tá nebo tá tata. Mohlo se to libovolně střídat, jen na konci muselo být buď tá tata tátá, nebo tá tata táta. Těm posledním dvěma taktům říkal Gaius Lollius hérójská klauzule, tedy hrdinský závěr, ikdyž vtom verši zrovna nic hrdinského nebylo. Když se Bára chtěla ty hexametry naučit opravdu pěkně přednášet, chodila po zahradě aříkala si je do kroku. Jako teď legionáři.

Možná, zasnila se Bára, možná nejsme daleko od Pompejí amožná jsem ve stejné nebo hodně podobné době, jako když jsem se dostala kLolliům. Třeba Pompeje najdu azase se uvidím sRufem aTalpou aBastethotep, které se tady říká Syrinx, asGaiem Lolliem… Jenže kdybych byla někde vItálii, tak bych musela umět latinsky jako rodilá Římanka, ato neumím, uvědomila si.

Nebo se porouchal atlas auž mě ty řeči neučí.

Ajestli se porouchal vtomhle, tak kdo ví, včem ještě, přeběhl jí mrazík po zádech.

Slunce se už začínalo klonit kzápadu, když dopochodovali na místo, kde se údolí rozšiřovalo vtravnatou rovinu.

Najednou začaly vzduchem svištět povely aBára súžasem zírala, co se to děje. Šupinatý had se rozpadl, na trávě vokamžení vzniklo několik hromad zavazadel, štítů akopí, kteréžto hromady hlídala část legionářů, zatímco ostatní se se svými kůly rozeběhli po louce, kde byl vykolíkovaný obrovský čtverec. Vypadalo to, že každý legionář naprosto přesně ví, kde je jeho místo, avokamžiku začali všichni hloubit příkop avztyčovat kolovou hradbu.

Bára byla přesvědčená, že to netrvalo ani hodinu, ana břehu řeky stála pevnost. Legionáři ještě chvíli běhali dovnitř aven apak si Bára všimla, že ty hromady zavazadel aštítů zmizely, legionáři je odnosili jako mravenci drobky zbuchty, auž ji ikostkovaného Poirota někdo hnal dovnitř palisády, kde legionáři zvládli postavit istany, pěkně vyřádkované, žádný chaos, jako by tu měli čtverečkovaný papír. No, něco na ten způsob tu asi opravdu bylo, protože po táboře pobíhalo pár mužů avytahovalo ze země poměrně velké kolíky, které pravděpodobně vytyčovaly místa pro stany. Celé opevněné prostranství bylo rozděleno na čtyři části dvěma navzájem se křížícími cestami azhruba uprostřed stál velký barevný stan, což, jak vzápětí Bára zjistila, nebylo cirkusové šapitó, ale sídlilo tu velení legie. Asem teď Báru akostkovaného Poirota vedli.

Před Herenniovými zraky kostkovaného Poirota pro jistotu ještě trochu zkopali, aby pochopil, že je situace opravdu vážná. Zdálo se, že ho to utvrdilo vrozhodnutí pozabíjet co nejvíc Římanů, jakmile se mu naskytne příležitost, aže tu příležitost bude velmi aktivně hledat.

„Blablabla, Wirogale!“ nařídil Gaius Herennius muži, který stál po jeho boku. Wirogalos kývl.

„Kdo jste?“ zeptal se Gaius Herennius.

„Kdo jste?“ přeložil Wirogalos aBára zastříhala ušima.

Zajatec neodpovídal aBára neviděla jediný důvod, proč by se neměla řídit jeho příkladem.

„Kdo vás blabla?“ položil další otázku Gaius Herennius.

„Jak se jmenuješ?“ udeřil Herennius na kostkovaného Poirota aWirogalos to přeložil.

Kostkovaný Poirot se jen ušklíbl.

„Neprozradím ti svoje jméno, aby ho nezneuctil dotyk tvého zradou prohnilého jazyka,“ ujistil Wirogala aWirogalovi na čele naběhla vzteky žíla.

„Blablabla!“ nařídil Wirogalovi Herennius, když se tlumočník neměl kpřekladu.

„Neřekne své jméno blabla bla, bla blabla jeho král blabla.“

„Hm,“ udělal Herennius achvíli si zajatce mlčky prohlížel. Pak se zadíval na Báru avté se scvrkla dušička do velikosti sterilovaného hrášku.

„Kdo jsi ty?“ zeptal se.

„Kdo jsi?“ překládal Wirogalos.

„Jak se jmenuješ?“

„Říká blablabla to děvče,“ přeložil Wirogalos.

Herennius se pousmál.

„Ale co?“