Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Elizabeth Briggs

Třinácté znamení
Vlci zvěrokruhu

Přeloženo z anglického originálu Moon Touched vydaného nakladatelstvím Elizabeth Briggs Books v USA v roce 2021.
Cover designed by Natasha Snow
Cover photo by Wander Aguiar

Copyright © 2021 by Elizabeth Briggs
All rights reserved

Translation © Lucie Schürerová, 2023
Ilustration © Shutterstock/Iftikhar Alam

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8804. publikaci

Překlad Lucie Schürerová
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Redakční úprava Lada Součková
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2023

ISBN 978-80-271-6843-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-6842-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3631-5 (print)

1. KAPITOLA

PATŘÍM MEZI VLKY ZVĚROKRUHU, takže můj osud je spojený s hvězdami. Jenom škoda, že moje hvězdy vytvářejí kříž, místo aby byly pěkně zarovnány v jedné linii. Ano, škoda – jako vyděděnec smečky Raka to chápu víc než dobře.

Moře chňapalo po mých bosých chodidlech jako dychtivé štěně, které se snaží získat pozornost svého pána. Zaryla jsem prsty hlouběji do chladivého písku a zahleděla se přes vodu. Nemohla jsem popřít, že pohled je to nádherný – ale ne takovým způsobem, jak tvrdili ostatní z mé smečky. Členové smečky Raka mluvili o volání moře, jako by moře přinášelo odpověď na jakousi hlubokou vnitřní touhu. Mně poskytovalo jenom hezký výjev, nic víc. Ať jsem jej fotografovala, jak jsem chtěla, nikdy se mi nepodařilo zachytit samotnou podstatu toho, o čem hovořili.

Mojí jedinou nadějí je nadcházející Konvergence, ta ve mně odemkne vlka. Pokud bych dokázala cítit spojení s mořem jako všichni ostatní z mé smečky, možná bych je také začala vnímat jako svůj lid. Jenže momentálně mi připadají jako cizinci. A někdy spíš jako nepřátelé.

Odsunula jsem osamělost stranou. Mohla by mě celou pohltit, pokud to dovolím. Místo toho jsem se znovu soustředila na temný oceán a snažila se správně zarámovat snímek. Měsíc se letmo dotýkal obzoru a vrhal na vodu odlesky, které se měnily s každým pohybem moře. Byl to skutečně pokojný pohled – a i když jsem vábení moře necítila, cítila jsem vábení měsíce. To mi samo o sobě potvrzovalo, že do smečky Raka patřím, i když tomu nic jiného nenasvědčovalo. Ne snad, že by se mnou někdo ve smečce souhlasil.

Zdvihla jsem fotoaparát a rozhodla se udělat ještě pár snímků, než se měsíc vyšplhá výš. Měla bych být doma a balit se na Konvergenci, ale místo toho stojím tady a fotím. Využila bych každé příležitosti a použila jakoukoli výmluvu, abych na chvíli vypadla z domu.

Když jsem stiskla spoušť, zadržela jsem na okamžik dech, jak jsem se snažila získat dokonale jasný obraz. Nacvakala jsem několik dalších snímků v rychlém sledu, jenom pro jistotu, a pak sklopila přístroj, abych se mohla podívat na malinkou obrazovku. Než jsem se stačila rozmyslet, který snímek je nejlepší, ozvalo se z keřů zašustění. Upozornilo mě, že tu nejsem sama. Odvrátila jsem se od vody a snažila se zahlédnout, co ten zvuk způsobilo. Na okamžik se nic nepohnulo a já jsem usoudila, že to muselo být zvíře.

Vtom z křoví vyrazilo cosi tmavého a já podvědomě uskočila. Řítil se na mě velký šedý vlk a tři další ho následovali. Změť chlupů a drápů. Zatraceně. Na útěk bylo pozdě – a navíc jsem neměla obuté boty. Bylo sice zábavné běhat bosa v písku, to samé ale neplatilo o ostrých skaliskách o kus výš. Pokud jsem se chtěla dostat do bezpečí, musela jsem běžet přes ně.

Ti čtyři vlci mě obklopili, jako bych byla jejich kořist, a pak se proměnili zpátky do lidské podoby. Jejich vůdce Brad byl svalnatý a budil strach, a to nejen ve své vlčí podobě. Měl světlé vlasy a modré oči a byl by opravdu pohledný, kdyby se neustále netvářil, že se chystá s někým poprat.

Další dva kluci – jeho nohsledi Owen a Chase – měli na svých mnohem méně přitažlivých tvářích úšklebek. Čtvrtým členem jejich skupiny byla Bradova družka Lori, která ho všude následovala jako ocásek. Všichni byli po přeměně nazí, ale nikomu z nich to nevadilo: hrdě vystavovali na odiv svůj symbol Raka, znamení zvěrokruhu této smečky. Brad měl své znamení na hrudi, zatímco ostatní na pažích. A pak jsem tu byla já – a já jsem neměla žádné.

„Aylo…“ Brad moje jméno prakticky zavrčel. „Co děláš tady venku sama?“

Projel mnou záchvěv úzkosti. Brad nikdy nebyl přátelský a vůbec by se se mnou nebavil, kdyby něco nechtěl. Jako syn beta vůdce smečky Raka na mě shlížel svrchu. Technicky vzato jsem měla vyšší postavení než on, ale to nikoho nezajímalo.

Lori se zachichotala a pohodila svými dokonalými blond vlasy v trendy jahodovém odstínu. Stála Bradovi těsně u ramene, ruku majetnicky na jeho paži. Zatímco jsem se snažila odhadnout, jakou mám šanci, že vyváznu bez úhony, Owen a Chase mě přejížděli výsměšným pohledem.

Tihle všichni se pohybují ve stejných kruzích, jsou to synové a dcery nejvlivnějších členů smečky Raka. Mě jedinou mezi sebe nevzali, ačkoli bych měla stát v čele, protože jsem dcera alfy. Jenže fakt, že v sobě mám i lidskou krev, ze mě místo toho udělal vyvrhele smečky.

„Na něco jsem se tě ptal, čokle,“ zavrčel Brad a kopl proti mně hroudu písku.

Tiše jsem si pro sebe zaklela a zvedla fotoaparát výš, aby písek nezasáhl objektiv. Wesley mi tenhle objektiv nedávno koupil a přinesl mi ho, když mě naposledy navštívil, takže jsem nemohla dopustit, aby ho tihle idioti zničili.

„Omlouvám se,“ opáčila jsem. „Neuvědomila jsem si, že jsi tak hloupý, že musím odpovídat. Každý, kdo má dvě oči a ovládá základní mozkové funkce, vidí a chápe, co dělám. Ale tobě očividně jedno z toho chybí. Jenom si pořád nejsem jistá, co to je.“

Brad se pohnul příliš rychle na to, abych se stihla bránit, a srazil mě na zem. Dopadla jsem tvrdě, hlavní nápor odnesl můj loket, jak jsem se snažila zachránit svůj fotoaparát. Přesně proto mě Mira vždycky nabádá, ať držím jazyk za zuby, pomyslela jsem si, když jsem se snažila odkutálet pryč – a přímo Chaseovi na nohu. Do prdele. Tvrdě mě kopl do břicha, až mi bolest vystřelila do celého těla, a já jsem se instinktivně schoulila do klubíčka.

„Kde je tvoje zbroj Raka?“ zeptal se Chase a znovu mě kopl. „No jasně, ty vlastně žádnou nemáš.“

Zalapala jsem po dechu a snažila se pořádně nabrat vzduch do plic. „Díky za připomínku, kreténe,“ podařilo se mi ze sebe v tu chvíli dostat.

Když do mě kopl nanovo, schoulila jsem se kolem foťáku a snažila se ho chránit spolu s nejcitlivějšími částmi těla. Ostatní se přidali a já zaťala zuby a smířila se s bitím. Nebylo to o nic horší než jiné výprasky, které jsem zažila. Zavřela jsem oči a soustředila se, abych nepovolila svaly a prodýchávala jsem bolest. Brzy bude po všem. Nezabijí mě, bez ohledu na to, jak moc mě nenávidí. Pořád ještě jsem byla členkou smečky, v dobrém i ve zlém.

Plán protrpět to se rozpadl v okamžiku, kdy mi kdosi vytrhl z rukou fotoaparát. Otevřela jsem oči, vyškrábala se na nohy, odstrčila Chase i Owena a spatřila Lori, jak přede mnou foťákem vyzývavě pohupuje.

„Ráda fotíš, viď, čoklíku?“ zeptala se.

„Ne!“ vykřikla jsem a natáhla se po foťáku, ale ona uskočila z dosahu. „Můžeš si se mnou dělat, co chceš. Ale tohle mi vrať.“

Lori upustila fotoaparát do písku. „To si nemyslím. Ten čokl se musí naučit, kde je jeho místo, jednou provždy.“

Brad mě zasypal smrští úderů. Zasáhly mě do zad a poslaly mě do kleku. Mohla jsem jen sledovat, jak Lori veškerou svou silou měnlivce dupe po přístroji. Zvuky tříštícího se skla a plastu byly horší než ozvěna úderů pěstí v boji tělo na tělo.

Něco se ve mně zlomilo. Ten foťák byl mým jediným spojením s vnějším světem – se světem, kde mě nikdo neodsuzuje za můj míšenecký původ ani za to, že jsem se narodila pod špatnými hvězdami. Byla to jediná věc, která mi přinášela radost a dávala mi alespoň zdání svobody.

Zavrčela jsem a vycenila na ty čtyři zuby, připravena bojovat. Museli vycítit změnu v mém chování, protože ustoupili a zaujali obranné pozice. Nemohla jsem je všechny sejmout: sakra, beze zbroje Raka, kterou měli oni, bych sotva složila jediného z nich. Ale vztek, který mi vřel v krvi, mi nedovoloval jen tak odejít, jako by bylo všechno v pořádku. Probudilo se ve mně cosi temného, cosi divokého a nebezpečného, vyplulo to na povrch a žadonilo o vypuštění. Síla, kterou jsem cítila už dřív, ale která byla vždycky těsně mimo dosah. Teď možná nastal ten správný čas. Vzduch se chvěl napětím. Jiskřilo to mezi námi a čekalo jen na ten správný okamžik, aby to propuklo plnou silou.

„Hej!“ Výkřik přicházel z dálky, ale postačil, aby nás okamžitě rozptýlil.

Lori ještě pořád stála mezi rozbitými střepinami mého fotoaparátu, odvrátila se od nich a něco nesrozumitelně zavrčela. Moje nejlepší kamarádka Mira se rozeběhla k nám a dlouhé tmavohnědé vlasy za ní vlály jako závoj. Na sobě měla bikiny, jako by si šla zaplavat. To jako vážně? V tuhle dobu? Věděla jsem, že plavání miluje, ale všichni jsme se připravovali na Konvergenci.

„Co si sakra myslíte, že děláte?“ zvolala Mira a zastavila se vedle mě. Oči upírala na ostatní vlky, ale já věděla, že ta otázka byla určena mně.

„Nepleť se do toho,“ zavrčel Brad. „Jestli víš, co je pro tebe dobré, nebudeš do toho strkat nos. Dáváme té čubě lekci, o kterou si říká od chvíle, co se narodila.“

„Ani náhodou,“ odsekla Mira. Tvrdohlavá, věrná Mira. Nikdy nevěděla, kdy vycouvat z boje, zvlášť když jsem se do něj zapletla já. Kryla mi záda, i když nesouhlasila s tím, proč bojujeme. Pro Miru bych kdykoli udělala to samé.

Takže zrovna já jí nemám co vyčítat. Přesto sem neměla chodit. Tohle byl můj boj a ona by se mohla dostat do vážných potíží, kdyby někdo viděl, jak se staví proti synovi bety. Alfa ji už jednou potrestal – nepotřebovala sbírat další minusové body.

„Miro,“ domlouvala jsem jí tiše. Škubla sebou, takže jsem poznala, že mě slyšela, ale neotočila se, aby mi odpověděla. „Musíš jít,“ pokračovala jsem, ačkoli jsem věděla, že neuposlechne jediného mého slova. „Prosím.“

„Jestli máš problém s Aylou, máš problém i se mnou,“ řekla Mira a zaujala obranný postoj. Opravdu to nehodlala nechat být. Povzdechla jsem si, následovala jejího příkladu a znovu zvedla pěsti.

Brad chvíli přejížděl pohledem z jedné na druhou a zasmál se. „Ani jedna z vás by nevyhrála. Ještě ani nemáte svoje vlky.“

„Jo, ale stejně vám můžeme natrhnout prdel,“ opáčila jsem s divokým úšklebkem, tlačíc ze sebe slova přes trvající bolest. Pak jsem sjela očima o něco níž. „Vsadím se, že aspoň jedna z nás by se ti dokázala trefit kolenem do koulí.“

Brad na mě zavrčel a ruce se mu přeměnily v tlapy s drápy.

Mira mě zpražila pohledem, jako by chtěla říct: Vážně? Pokrčila jsem rameny. Chce se snad do mě pustit za to, že jsem drzá? Vždyť ona je na tom skoro stejně.

Ale Mira jen obrátila oči v sloup a pak se otočila k Bradovi: „Vážně to chceš riskovat těsně před Konvergencí?“

Lori mi ještě několikrát zašlápla foťák hlouběji do písku a vrátila se k Bradovi. „Nestojí to za to,“ zamumlala tak hlasitě, abych to slyšela. „Myslím, že jí to došlo.“

Brad nás probodl pohledem a pak se obrátil na Lori. „Máš pravdu. Nestojí nám za to, abychom jí věnovali čas. S trochou štěstí ji bude mít brzy na krku nějaká jiná smečka.“

Přeměnil se zpátky ve vlka a ostatní ho následovali. Poté se rozběhli zpátky ke skalám a zmizeli v křoví. A jako mávnutím proutku se ze vzduchu najednou vytratilo všechno napětí. Celé tělo mi pulzovalo bolestí a rozbitý fotoaparát byl to jediné, co mi zbylo na památku za moji drzou pusu.

Poklesla mi ramena, a než jsem se nadála, padla jsem na kolena. Hledala jsem v písku roztříštěné kusy svého fotoaparátu, ale nic se nedalo zachránit. Jeden po druhém jsem si je nechala proklouznout mezi prsty a mrkáním jsem přitom zaháněla slzy vzteku.

Mira si dřepla vedle mě a položila mi ruku na záda.

„Proboha,“ zamumlala, když si prohlížela modřiny, které mi začínaly naskakovat na pažích. „Cos jim řekla tentokrát?“

„Prostě se tu zničehonic objevili,“ odpověděla jsem. „I kdybych byla sebevíc milá, stejně by po mně nakonec šli. Oni si vždycky něco najdou.“

„Víš, kdybys je neprovokovala, nejspíš by tě nechali na pokoji,“ oponovala Mira. „To ti říkám pořád.“ Pomohla mi vstát, a zatímco jsem vrávorala a snažila se ustálit rovnováhu i dech, nechala ruku na mém rameni.

„Nemůžu si pomoct.“ Chtěla jsem posbírat kousky svého fotoaparátu, ale jaký by to mělo smysl? Lori ho roztřískala tak, že nepůjde opravit. „Padají z nich takové kraviny. Prakticky žebrají o to, abych jim to vrátila.“

„Neměli by o tobě takhle mluvit. Ty jsi dcera alfy a oni se za to musejí zodpovídat.“

„Jo, jasně. Však víš, že otec je ještě horší.“ Prohlédla jsem si paže. Nové modřiny se snoubily se staršími, těmi od alfa vůdce naší smečky. Modřiny po celém těle jsem od otce měla odjakživa. Nikdy ovšem na obličeji. Musí přece zachovávat dekorum – a bití vlastní dcery se moc neslučuje s pověstí velkorysého alfa vůdce smečky, kterou se neustále a s velkým úsilím snaží budovat a udržovat. Ale všichni vědí, že se ke mně chová jako k vyvrženci a je mu jedno, pokud se někdo jako Brad chová stejně. Miru to kvůli mně štve, ale já už se dávno smířila s tím, že ze mě nebude taková dcera, jakou si přál. Je to můj úděl na tomto světě a já se ho snažím akceptovat.

Vždycky jsem věděla, proč mě bije, i když to nedává žádný logický smysl. Já jsem se neprosila o to, abych se narodila napůl jako člověk, ale otec mě rád trestá za aférku, kterou měl s mou mámou, přestože jsem to nebyla já, kdo rozhodl o tom, jak dopadne. Všechno na mně mu neustále připomíná jeho chybu – datum mých narozenin nespadá do období Raka, na mém těle není znamení zvěrokruhu a postrádám schopnosti člena smečky – a usnadňuje mu to chovat ke mně nenávist.

Jeho družku Jackie dokonce urážejí moje zrzavé vlasy. Dotkla jsem se jednoho pramene, který povlával v lehkém větru. Jejich barva mě odlišuje od všech ostatních členů rodiny a neustále všem připomíná, že táta to podělal a dostal nějakou lidskou samici do jináče. Jednou jsem to dokonce řekla nahlas, když jsem se naštvala a moje pusa byla – jako obvykle – rychlejší než mozek. Vysloužila jsem si za to akorát ránu do tváře od Jackie.

Mira pořád ještě prohlížela moje modřiny a rozčilovala se nad nimi jako máma, kterou jsem nikdy neměla. „Před Konvergencí by už měly vypadat líp,“ usoudila nakonec. „Máš štěstí, že jsem se rozhodla zajít si zaplavat, než zítra odjedeme. Kdo ví, co by se stalo, kdyby tu s tebou zůstali sami.“

„Na tom nesejde.“ Pokrčila jsem rameny a vydala se k místu, kde jsem nechala boty a bundu. „Ty modřiny jenom dokazují, že nejsem skutečný Rak. Kdybych byla, dokázala bych si vyvolat zbroj Raka.“ Schopnost vytvořit si na těle račí zbroj měli všichni členové smečky vrozenou a umožňovala jim chránit se jako rak v krunýři. Narodili se s ní všichni, jen já ne. Povzdechla jsem si. „Až se ve mně probudí vlk, budu se alespoň rychleji hojit.“

„Po Konvergenci se změní mnoho věcí,“ dodala Mira tiše.

Konvergence se koná dvakrát ročně, při letním a zimním slunovratu. Členové všech dvanácti smeček zvěrokruhu se sejdou na jednom místě, aby prodiskutovali důležité věci, uznali nové alfa vůdce, požehnali nově narozeným dětem a podobně. Blížící se Konvergence se koná při letním slunovratu, den před začátkem období Raka. A bude v Montaně, na území Slunečních čarodějek.

Mira a já tam konečně získáme své vlky, protože je nám oběma dvacet dva let, a dosáhly jsme tak plnoletosti. Jsme jediní členové smečky Raka, kteří své vlky při této Konvergenci dostanou – všichni ostatní je mají už od zimního slunovratu. Až na mě, samozřejmě. Narodila jsem se v březnu, což je další znamení, že do této smečky nepatřím.

A pokud jde o Miru, ta měla svého vlka dostat také při zimním slunovratu, ale musela si počkat dalších šest měsíců – a to jenom proto, že její táta v jakési záležitosti odporoval alfovi. Miry se to vůbec netýkalo, ale otec věděl, že pokud potrestá ji, zasáhne to celou rodinu. Nebylo to fér, ale náš alfa vůdce se prostě takhle chová. A když alfa vydá rozkaz, musíme poslechnout.

Na Konvergenci proběhne ještě další událost: párovací rituál. Každý, kdo už získal svého vlka, se může pokusit nalézt svého osudem určeného druha. Navzdory pravděpodobnosti jsem doufala, že můj druh – pokud nějakého mám – bude z jiné smečky. Udělala bych prakticky cokoli, abych se dostala pryč od otce a zbytku měnlivců ze smečky Raka.

„Doufám, že naši partneři budou ze stejné smečky,“ prohlásila Mira, jejíž myšlenky se ubíraly stejným směrem jako moje. Říkala to tak často, že už jsem to skoro očekávala. Souhlasně jsem zamručela, ale neříkala jsem nic. Samozřejmě že jsem s ní chtěla zůstat. Ale pokud by měla druha ze smečky Raka a já ne, nebyla bych zlomená žalem. Mojí hlavní prioritou bylo dostat se odsud.

To byla ostatně jediná věc, na které jsme se s otcem shodli. Abych zmizela, si přál stejně intenzivně, jako jsem si já přála od něj vypadnout. „Doufám, že se z tebe už brzy stane problém jiné smečky,“ začal pravidelně říkat ode dne, kdy mi bylo dvaadvacet.

Myšlenky na otce mi pořádně zkazily náladu. Musím se vrátit, než někoho pošle, aby mě našel. Obrátila jsem se k Miře a věnovala jí úsměv – jak jsem doufala, dostatečně přesvědčivý. „Ať se na Konvergenci stane cokoli, vždycky budeme kamarádky a zůstaneme v kontaktu.“

Mira si spokojeně broukala, vzala mě za ruku a vydaly jsme se po pláži zpátky. Věděla jsem, že to myslí dobře, ale jakmile se usadí se svým druhem, věci se změní. Vždycky to tak bylo. Časem bychom se stýkaly míň a míň, i kdybychom skončily ve stejné smečce… Při té myšlence mnou projel pocit nespravedlnosti.

Ohlédla jsem se na oceán a rozházený písek, kde jsem se poprala s Bradem a jeho partou. Zažiju někdy pocit, že skutečně někam patřím?

2. KAPITOLA

ZABALILA JSEM SI POSLEDNÍ OBLEČENÍ, které jsem potřebovala na Konvergenci, a zapnula batoh. Rozhlížela jsem se kolem a pokoušela se zjistit, jestli jsem na něco nezapomněla. Neměla jsem toho moc, všechno se mi vešlo do jednoho batohu, což bylo dost smutné. Věci jsem nikdy neshromažďovala, příliš jsem se bála, že by je otec v nějakém záchvatu vzteku stejně rozbil. A všechno důležité jsem měla v digitálních souborech na mobilu a v cloudu. Ukládala jsem si tam všechny svoje fotografie – na těch mi záleželo nejvíc.

Ozvalo se zaklepání na dveře a vytrhlo mě z myšlenek. Okamžitě jsem začala panikařit. Popadla jsem batoh, připravena vyrazit, jakmile se dveře otevřou.

„Aylo?“

Při zvuku toho hlasu jsem se usmála a uklidnila se. Můj bráška Wesley byl jedinou osobou v téhle rodině, která mi neublíží. „Pojď dál.“

Vešel dovnitř a zakřenil se na mě téměř stejným úsměvem, jaký jsem si pamatovala z dětství. Byl o čtyři roky starší než já, ale vždycky mi připadal o mnoho větší, dokonce i předtím, než v pubertě vyhnal do výšky a krásně se osvalil. Před několika měsíci se odstěhoval do vlastního bytu a já měla pocit, že ho už skoro vůbec nevídám, přestože nás dost často chodí navštěvovat. Usnadnil mi dospívání a ve smečce Raka to je kromě Miry jediný člověk, kterému na mně záleží.

„Wesley!“ vykřikla jsem a vrhla se mu do náruče. Pevně mě objal, možná až příliš pevně – sykla jsem. Odtáhl se a zamračeně si mě prohlížel. „Už zase tě někdo zbil.“ Ohlédl se ke dveřím. Nesnášel, jak se ke mně otec chová, a vždycky se snažil být milý, aby mi to alespoň trochu vynahradil. A téměř to i stačilo.

„Nic, co bych nezvládla,“ odpověděla jsem a zatáhla za popruh batohu. Moje knížky o fotografii ležely vedle něj, ještě jsem je nestačila sbalit. Váhala jsem, jestli je vzít s sebou, nebo je nechat tady. Pokud bych měla jít pěšky někam dál, byly by v batohu těžké – ale teď, když přišel Wesley, jsem věděla, že je budu muset přibalit. Není jiná možnost.

Fotografování, to byla vždycky moje vášeň. Milovala jsem, jak dokážu zachytit krásu v jediném nehybném momentu a prezentovat ji světu tak, jak ji vidím svýma očima. Wesley to chápal a podporoval mě. Otec vždycky dával velmi jasně najevo, že jsem vyvrženec, zvláště v soukromí vlastního domova. Jestliže mi koupil nějaké oblečení, považovala jsem rok, kdy se to stalo, za dobrý. Poté co jsem přestala růst, uběhlo třeba i několik let, než mi pořídil něco nového. Dokonce i když se jednotlivé kousky oblečení už páraly ve švech a měly viditelné díry, nutil mě je nosit. Také jídla mi dával jenom nezbytné minimum a běžné vymoženosti techniky, které ostatní děti považovaly za samozřejmost, pro mě byly nedostupným luxusem: žádný telefon, žádný počítač, a to ani když jsem je potřebovala do školy.

V den mých šestnáctin mě poslal pracovat do potravin u nás ve městě a celou moji výplatu si nechával posílat na svůj účet. Finanční náhrada za to, že mě doma snáší, tak tomu vždycky říkal. Vzhledem k tomu, že to byl můj vlastní otec a zároveň alfa smečky, nemohla jsem nic dělat. Nemohla jsem se odvolat na svá práva ani dělat věci za jeho zády, protože on byl nejvyšší autoritou. Stačilo mu využít příkaz alfy, což byla jedinečná moc svěřená alfa vůdcům každé smečky, a všichni museli vykonat, co jim přikázal. Včetně mě.

Wesley byl jediný, kdo mi kdy koupil něco hezkého. Když jsem v dětství začala projevovat zájem o fotografování, potají mi o něm nosil knížky. Fascinovaně jsem v nich ležela a každou z nich úplně hltala. Wesley si často odnášel ty staré a nosil místo nich nové, protože příliš mnoho knih by mohlo v otci vzbudit podezření. Ale ty, které jsem měla opravdu ráda, jsem si směla nechat. Jednou Wesley dokonce předstíral, že se mu rozbil telefon, aby ho mohl dát mně. A když jsem se mu svěřila, že bych chtěla jít na místní komunitní vysokou školu, přinesl mi foťák a řekl: „Tak to udělej.“

Vystudovat a získat titul jsem dokázala jen díky Wesleyho pomoci. Přesvědčil otce, že pro dceru alfy se nehodí, aby nestudovala, a tak mi otec, byť neochotně, dovolil tam chodit. Neustále jsem musela poslouchat, jaké plýtvání penězi moje vzdělávání je, ale z dlouhodobého hlediska to stálo za to.

Pohladila jsem knihy. Wesley se usmál – vzpomněl si, jak mi je tajně pašoval. „Foťák už sis zabalila?“ zeptal se mě.

„Rozbil se,“ hlesla jsem a sklopila pohled. Zaplavil mě smutek. Kdybych tak projednou dokázala udržet tu svoji prokletou pusu zavřenou, pravděpodobně bych ho pořád ještě měla. Potlačila jsem emoce. Nemohla jsem dovolit, aby kdokoli poznal, jak moc mi šikanování od Brada a ostatních vadí. Ani Wesley. Usmála jsem se na něho a snažila se, aby to vypadalo přesvědčivě. „Aspoň že ho už nepotřebuju do školy. Můžu používat foťák na mobilu, i když je starý.“

„Ty bys ho nikdy sama omylem nerozbila,“ prohlásil Wesley. „Kdo ho zničil?“

„Nikdo.“ Pokrčila jsem rameny. Pokoušela jsem se to zlehčit a tvářit se, že už jsem se s tím srovnala, ale Wesley moje lži uměl dokonale prohlédnout.

„Já vím, že mi to neřekneš,“ povzdechl si a mně se ulevilo – nechtělo se mi vyhýbat jeho otázkám. Stále ještě bylo moc brzy ráno a já se dosud úplně neprobudila. „Až budu alfou smečky Raka já, hodně věcí se změní. Bude to lepší, slibuju.“

Povzdechla jsem si a sklopila hlavu. „Ráda bych tomu věřila.“ Nacpala jsem knížky do batohu a zase ho zapnula. „Ale kdo ví, kdy to bude.“

Mou jedinou nadějí teď bylo, že si na Konvergenci najdu druha. Pokud by pocházel z jiné smečky, odešla bych z teritoria Raků, ale i kdyby to byl někdo z naší smečky, nemusela bych se nikdy vrátit do tohoto domu. Stejně mi nikdy nepřipadalo, že bych tady měla domov.

Vzhlédla jsem k Wesleymu a věnovala mu rozpačitý, pokřivený úsměv. „Hele, jestli dostanu druha z jiné smečky, možná si pořídím nový telefon, abychom mohli zůstat ve spojení. A třeba ani nebude prasklý.“

Wesley se zasmál, tentokrát to však znělo nuceně. Věděla jsem, že si přeje, abych zůstala tady s ním, ale on tomu prostě nerozuměl. Byl ke mně sice milý, ale to nikdy nemohlo vyvážit skutečnost, že se ke mně všichni ostatní neustále chovali jako hovada.

„To bys měla.“ Zarazil se a prohrábl si rukou vlasy. „Přišel jsem pro tebe. Máma s tátou už jsou v autě a víš, jak neradi čekají.“

No samozřejmě. Určitě už jsou podráždění, že je zdržuju, přestože slunce sotva vyšlo. Přikývla jsem a vyšla ze svého pokoje bez jediného ohlédnutí. Bylo to místo, kde jsem posledních dvaadvacet let spala a bydlela, nic víc. Domov jsem žádný neměla – tedy zatím ještě ne. Možná brzy nějaký mít budu. Ale při mém štěstí se sem určitě vrátím, sotva bude po Konvergenci.

Zamkla jsem za sebou dveře a vydala se za Wesleym k rodičům. O něčem spolu hovořili, ale pořádně jsem jim nerozuměla. Když jsem sestoupila z verandy, měla jsem pocit, že něco končí, přestože jsem nevěděla, jestli budu mít druha hned, jak se ve mně probudí vlk. Někteří museli čekat celé roky, než jejich druh dospěje, a existuje skupina lidí, naštěstí malá, která druha nenajde nikdy. Modlila jsem se, abych neskončila v téhle kategorii, ačkoli by mě to ani nepřekvapilo.

Když jsem se blížila k SUV, otec mi věnoval zamračený pohled, ústa zkřivená do úšklebku. Úplně jsem slyšela, jak mu táhne hlavou: No jenom si pospěš, ty parchante jeden, stejně jsi k ničemu. Cítila jsem na sobě i Jackiin pohled, který na mě ostentativně upírala, zatímco čekala, až nastoupím do auta. Byl plný nenávisti. Povzdechla jsem si. Tohle bude dlouhá jízda.

Přála jsem si jet s Mirou, ale když jsem se včera večer odvážila zeptat, otec nesouhlasně zavrčel a prohlásil, že bych se s ní stejně neměla družit. Její rodina se nyní nacházela na samém dně sociální hierarchie smečky; srazily ji tam činy Miřina táty. A kromě toho otec potřeboval zachovat dekorum a přikázal, abych jela s ním, protože přece „jak by to vypadalo“.

Na naší dlouhé příjezdové cestě parkovala i jiná auta, všechna už nastartovaná a připravená vyrazit. Opravdu všichni čekali na mě. Neuvědomila jsem si, že ze smečky Raka s námi tentokrát jede tolik rodin. Beta vůdce a jeho rodina zůstávají doma, což znamená, že alespoň protentokrát nemusím řešit Brada, ale bylo tu několik dalších, kteří se nepřátelsky chovat budou. Ale mám s sebou Wesleyho a Miru a budu se moct setkat se známými z jiných smeček.

„Cesta potrvá asi patnáct hodin,“ oznámil mi Wesley, když jsem si k němu přisedla na zadní sedačku. Když mi poprvé v textovce napsal, že pojede s námi, měla jsem obrovskou radost. Přestože svého vlka dostal před čtyřmi lety, jel také – věděla jsem, že kvůli mně.

„Máš batoh?“ zeptal se otec. Jeho modré oči se setkaly s mýma ve zpětném zrcátku. Přestože oči jsem měla po něm, věděla jsem, že kdykoli se na mě dívá, vidí jen a jen chybu, jíž se dopustil s člověkem, ne svou dceru.

„Ano,“ odpověděla jsem.

„A zabalila sis všecko?“ pokračoval a nakrucoval rty, jako by mu i hovor se mnou byl fyzicky nepříjemný.

„Ano,“ zopakovala jsem.

„Dobře. S trochou štěstí se sem už nevrátíš. Nemůžu se dočkat, až tě předám nějakému jinému chudákovi. A pak už budeš jeho problém.“

„Amen,“ zamumlala Jackie tichým hlasem, ale abych to slyšela. Do tváře jsem jí vidět nemohla, protože seděla přímo přede mnou, ale neodvážila jsem se obrátit oči v sloup. Ráda mě mlátila a nerozpakovala se ani dávat rány do obličeje.

Wesley mi věnoval napjatý úsměv, ale já se jeho pohledu vyhnula a projednou jsem držela jazyk za zuby. Nikdy předtím jsem na Konvergenci nebyla – otec mi to nikdy nedovolil, a to ani když dospěl Wesley – a pár dalších hodin to už s nimi vydržím. S trochou štěstí to bude naše poslední společná dlouhá jízda autem.

Cestou jsem skoro tucetkrát sáhla po foťáku, než si můj mozek konečně zafixoval, že už ho opravdu nemám. Přála jsem si zachytit krásu krajiny, která ubíhala kolem, nasávala jsem výhledy a snažila se nepromeškat ani vteřinu. Když jsme vjížděli do Seattlu, úplně jsem se třásla vzrušením, že to město skutečně vidím. Nikdy jsem nebyla mimo území smečky Raků, které leží na pobřeží severně od Vancouveru, a rozhodně nikdy jsem nebyla ve Státech. Celý život jsem strávila čtením o místech, jako je Seattle, a hrozně jsem si přála, abych měla možnost tenhle okamžik zachytit na fotografii. Dokonce jsem udělala pár fotek telefonem, přestože kvalita snímku se nikdy nemohla přiblížit kvalitě fotek z fotoaparátu.

Vždycky mi kdesi vzadu v hlavě sídlila přihlouplá myšlenka, že bych mohla uprchnout do velkého města v Americe, a úplně tak uniknout ze svého života. Nebyl to vlastně ani zformovaný plán, ale nedokázala jsem přijít na nic lepšího, díky čemu by byl můj život alespoň trochu snesitelný. Představovala jsem si, jak uteču do Států a před smečkou Raka se navždycky schovám v oblasti, kde nežijí vůbec žádní vlci. Teď vím, že to byla jenom fantazie o úniku, která postrádala špetku logiky. To nejlepší, v co jsem mohla doufat, byl druh z jiné smečky – a i tak bych smečku Raka vídala dost často. Ve skutečnosti jí nejspíš nikdy nedokážu úplně uniknout.

Města brzy zmizela v dálce a vjížděli jsme do odlehlejších oblastí Montany. Slunce zapadalo a my se blížili k cíli. Wesley vedle mě usnul a já jsem měla sto chutí do něho šťouchnout loktem, aby se mnou sdílel vzrušení, jež jsem cítila, když jsme odbočili na úzkou cestu vedoucí hustým lesem a stromy se nad námi sevřely. Najednou jsme se vynořili na veliké mýtině zaplněné stany a mně se úplně zatajil dech při pohledu na všechny ty měnlivce kolem.

Dorazili jsme na Konvergenci.

3. KAPITOLA

KDYŽ JSME ZAPARKOVALI, natáhla jsem krk, abych si prohlédla ostatní auta. Zdlouhé jízdy mě bolely nohy, potřebovala jsem se trochu rozhýbat. Ale hlavně jsem se nemohla dočkat, až opustím auto auniknu té tíživé atmosféře, která ho naplňovala. Všude venku byly stany. Pokrývaly každý volný čtvereční centimetr země– mimo velkoměsto jsem nikdy předtím neviděla tolik lidí na jednom místě. Mé vzrušení se mísilo súzkostí, která ve mně narůstala už několik týdnů. Na tom, co se stane na Konvergenci, závisel celý můj osud.

Vystoupila jsem zvozu aprotáhla se, abych ztěla vyhnala únavu zcesty. Dívala jsem se na krásný montanský les kolem tábořiště anasávala jeho vůně. Trochu mi to tady připomínalo území Raka, ikdyž stromy tu byly jiné ave vzduchu nebyl cítit pach slané vody. Kolem mě se prohnala dvojice vlků, anež zmizeli vlese, zahlédla jsem na jejich zádech znak smečky Vodnáře.

Batoh jsem nechala v autě, protože byl těžký– chtěla jsem se pro něj vrátit později. Následovala jsem otce aJackie přes parkoviště, kráčela jsem sWesleym po boku. Když jsme se proplétali mezi auty, zachytila jsem jeho pohled. Usmíval se na mě avzrušení zněj přímo sálalo. Bylo natolik nakažlivé, že zahnalo většinu mé úzkosti.

„Vpohodě, Aylo,“ řekl mi. „Už jsme tady.“

Přikývla jsem atrochu se uvolnila. Když není nervózní on, nemusím být ani já. Wesley už si tímhle prošel aurčitě mi předá všechny důležité informace. Navíc zítra konečně dostanu svého vlka ato mi umožní stát se tím, kým opravdu jsem. Není žádný důvod kobavám. Nebo snad ano?

„Neudělej nějakou pitomost,“ prohodila Jackie přes rameno. „Všechny oči se budou upírat na alfy ajejich rodiny. Zvlášť na Wesleyho jakožto následníka alfy.“

„Jasně, nechceme, aby nás někdo podezříval, že nejsme dokonalá rodina,“ prohodila jsem az každého mého slova odkapával sarkasmus.

Otec se otočil azvedl ruku, jako by se chystal mě udeřit, ale pak se zarazil. Rozhlédl se kolem po všech těch lidech poblíž apak tiše zavrčel.

„Dávej si pozor, Aylo,“ řekl hlasem plným varovné síly. Alfa příkaz, který mi dal, se mi ovíjel kolem hrdla jako svěrák anutil mě kposlušnosti. „Nebo toho budeš litovat.“

„Tati, přestaň,“ řekl Wesley astoupl si vedle mě. Nemohl se otci veřejně postavit– pokud by se ovšem nechtěl ucházet oroli alfy. Ato by nejspíš znamenalo, že jeden znich by zemřel. Dotkla jsem se Wesleyho paže, abych mu dala najevo, že je všechno vpořádku. Nesnesla jsem pomyšlení, že bych ho mohla ztratit. Jednoho dne se alfou stane ado té doby to zvládnu.

Pokračovali jsme vchůzi apředstírali, že se nic neděje, ale věděla jsem, že dokud budu vblízkosti rodičů, nedokážu se uvolnit. Nemohla jsem se dočkat, až se od nich dostanu pryč. Jednou zvýhod Konvergence bylo, že jsem se nemusela pořád držet své smečky. Mohla jsem si vyzkoušet, jaké to bude žít mezi lidmi, ve kterých moje existence nevzbuzuje nenávist. Každá smečka určitě nemá stejně toxické názory na křížené poločlověčí měnlivce. Věděla jsem, že takováhle tu nemůžu být jediná. Čím víc jsme se mísili slidmi, tím větší byla pravděpodobnost, že se snimi budeme ikřížit.

Blížili jsme se ke stanům ajá si uvědomila, že se stále méně podobají náhodné směsici– začínal se objevovat určitý vzorec. Vzemi byly zaraženy prapory se symboly zvěrokruhu, které představovaly různé smečky. Tábořiště bylo rozděleno do kvadrantů představujících čtyři živly amy jsme zamířili kostatním vodním znamením.

Mezi stany se hemžily stovky měnlivců vlidské ivlčí podobě– zastupovali tu každou zdvanácti smeček. Měnlivci všech věkových kategorií se mísili spříslušníky jiných smeček; jedli spolu, hovořili, společně se smáli atančili pod zářícím sluncem jako na nějakém hudebním festivalu. Mezi členy mé vlastní smečky jsem nikdy takové kamarádství necítila, dokonce ani mezi těmi, kteří spolu měli dobré vztahy. Konvergence představovala neutrální půdu, nikdo se nemusel obávat případných intrik nebo nějakých útoků. Boje tu byly zakázány aSluneční čarodějky dohlížely na to, aby se všichni drželi na uzdě.

Otec si vzal stranou měnlivce ze smečky Ryb aptal se ho, kde se máme usadit, ale já se příliš soustředila na to, abych dokázala vstřebat všechny dojmy, než abych poslouchala podrobnosti jejich rozhovoru. Muž ukázal směrem kseverní straně mýtiny, až dozadu. Táta přikývl azačali jsme se proplétat mezi stany Ryb aŠtírů do oblasti vyhrazené smečce Raka.

Poznávala jsem více lidí, než jsem očekávala. Co jsem pamatovala, navštěvovalo náš dům mnoho různých alfa vůdců. Pořád bylo třeba vyřizovat nějaké záležitosti, řešit spory opůdu, vyjednávat spojenectví nebo rozdělovat zdroje. Smečka Raka byla jednou znejvětších audržovala dobré spojenecké vztahy se smečkami Ryb, Kozoroha aVodnáře. Dlouhodobě jsme soupeřili– ato je velmi mírně řečeno – se smečkou Lva, druhou největší, asjejími spojenci, smečkami Berana, Býka aŠtíra. Zbývající vlci zvěrokruhu, tedy smečky Blíženců, Panny, Vah aStřelce, zůstávali poslední dobou neutrální, ale spojenectví nebyla pevná aneustále se proměňovala. Až se bude Konvergence chýlit kzávěru, může být všechno zase jinak.

Prošli jsme kolem alfa vůdců Vodnáře aRyb, kteří byli ponořeni do rozhovoru, anež jsem si stačila vzpomenout, kdy jsem je oba viděla naposledy, přiběhla Mira. Zastavila jsem se anechala zbytek rodiny, aby pokračoval vcestě aposkytl nám alespoň trochu soukromí. Moc to tedy nepomohlo, stolika měnlivci všude kolem. Ale nikdy bych neodmítla žádnou příležitost vzdálit se od rodičů.

„Aylo,“ prohlásila Mira srozzářenýma očima, zatímco kolem mě tančila anadšeně poskakovala. „Víš vůbec, kolik letos přijelo měnlivců?“

„Ne, to netuším,“ opáčila jsem aúsměv jí oplatila. Její dobrá nálada byla nakažlivá ajá se rozveselila navzdory mučivým patnácti hodinám, které jsem právě strávila vautě státou aJackie. „Je to úžasné. Věděla jsem, že dvanáct smeček znamená ohromné množství měnlivců, ale když vidím všechny takhle pohromadě, připadá mi, že bychom mohli ovládnout celý svět.“

Mira ztišila hlas apřitáhla si mě blíž. „Vidělas všechny ty sexy kluky?“ zeptala se aokukovala přitom skupinku mladších samců ze smečky Štíra, kteří právě procházeli kolem nás ažádný znich na sobě neměl tričko. „Mmm, ksežrání. Tihle určitě trénovali.“

Zasmála jsem se, když se jeden znich ohlédl avyzývavě se na Miru zašklebil. Ta cudně sklopila pohled, ale já postřehla, jak jí zablýskalo v očích. Otevřela jsem pusu, abych jí řekla, že není tak nenápadná, jak si myslí, ale raději jsem si to rozmyslela. Proč kazit zábavu? Skoro všichni tady už mají své vlky adokážou slyšet iten nejtišší šepot.

Wesley se na nás súsměvem ohlédl, jako by chtěl potvrdit, co jsem si právě pomyslela. Pokračoval vchůzi státou aJackie, ale nikdo znich nebyl dost daleko, aby jim Miřina poznámka unikla. Rodiče byli naštěstí ponořeni do hovoru, ale smým bratrem jsme takové štěstí neměly. Wesley na mne pohlédl ajen obrátil oči vsloup, ikdyž úsměv na jeho tváři prozrazoval pobavení– aMira zrudla rozpaky. Se zdviženým obočím jsem mezi ní aWesleym přejela pohledem. Už nějakou dobu jsem tušila, že se do mého bratra zakoukala, aona mi to právě teď potvrdila.

Zavrtěla jsem hlavou. Nemohla jsem ji varovat. Wesley je záletník avšichni to vědí. Bude se stím muset vypořádat sama. Pořád ještě nenašel svoji družku asnaží se ztoho vytěžit co nejvíc. Napadlo mě, jestli tajně doufá, že mu bude zítra přidělena partnerka. Samozřejmě že člověk strávil půlku času na Konvergenci zábavným přemítáním otom, jaký partner mu asi bude přidělen, jestli tedy vůbec nějaký.

„Tak jdeme,“ pobídla jsem ji. „Postavíme si stany.“

Než jsem se stačila pohnout, kdosi do mě prudce strčil amálem mě porazil. Zapotácela jsem se dopředu, ale instinkty mi naštěstí naskočily právě včas, abych neupadla. Když jsem vzhlédla, uviděla jsem, že kolem prošel spolu skamarády velký svalnatý kluk se světlými vlasy. Přes rameno po mně střelil pohledem plným čistého jedu.

„Dávej si bacha,“ prohodil. „Nebo ještě líp, kliď se mi zcesty.“

Našla jsem rovnováhu ajeho nenávistný tón ve mně automaticky zažehl vztek. Byl to tak trochu Pavlovův reflex. Měla jsem už víc než dost toho, jak se mnou po celý můj život zacházeli členové mé vlastní smečky. Asem jsem přišla proto, abych to změnila, abych našla sounáležitost, která mi chybí. Apak moje první interakce sjinou smečkou proběhne tak, že nějaký její člen si myslí, že je vpořádku chovat se ke mně stejně, jak to dělá smečka Raka? Na to mu zvysoka kašlu.

„Ty sám si dávej bacha,“ odsekla jsem mu. Byl už na odchodu azjevně nečekal, že se vůbec ozvu, ale při mých slovech se zastavil, otočil se avočích mu doutnal hněv.

Vzhlédla jsem kněmu, upíral na mě vážný pohled. „To je Jordan ze smečky Lva.“

Muselo by to stačit.