Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tereza Hradilová, Ph.D., a kolektiv

Surdopedie a dospělý věk

Sluchová ztráta v mezilidském kontaktu

Autorský kolektiv:

PhDr. Marie Chudožilov Bendová

Mgr. Marie Komorná, Ph.D.

PhDr. Miroslava Kotvová, Ph.D.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8760. publikaci

Redakce a korektura Magdalena Jimelová

Grafická úprava Tadeáš Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 160

Vydání 1., 2023

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2023

Cover Photo © depositphotos/mdurinik

ISBN 978-80-271-6788-3 (ePub)

ISBN 978-80-271-6787-6 (pdf)

ISBN 978-80-271-3125-9 (print)

Autorský kolektiv:

PhDr. Tereza Hradilová, Ph.D., vyučující na Pedagogické fakultě UK, zabývá se zejména problematikou osob se sluchovou ztrátou v dospělosti.

PhDr. Marie Chudožilov Bendová, psycholožka a psychoterapeutka, zabývá se prací s neslyšícími i nedoslýchavými osobami.

Mgr. Marie Komorná, Ph.D., vyučující na Pedagogické fakultě UK, zabývá se především problematikou komunikace, gramotnosti a výuky češtiny u osob se sluchovou ztrátou.

PhDr. Miroslava Kotvová, Ph.D., vyučující na Pedagogické fakultě UK, zabývá se tlumočením z/do českého znakového jazyka.

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Hradilová, Tereza, 1988-

Surdopedie a dospělý věk : sluchová ztráta v mezilidském kontaktu / Tereza Hradilová, Marie Chudožilov Bendová, Marie Komorná, Miroslava Kotvová. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2023. -- 1 online zdroj. -- (Pedagogika)

Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstřík

ISBN 978-80-271-6788-3 (online ; ePub)

* 376.1-056.263 * 616.28-008.12/.14 * 316.344.6-056.263 * 316.454.54 * 316.77:81‘42 * 028.1 * 316.728-021.465 * (048.8:082)

– surdopedie

– poruchy sluchu

– osoby se sluchovým postižením

– sociální interakce

– komunikační dovednosti

– čtenářská gramotnost

– kvalita života

– kolektivní monografie

376 - Výchova a vzdělávání zvláštních skupin osob [22]

Úvod

Tereza Hradilová

Sluchové postižení či sluchová ztráta[1] ve svém základním medicínském pojetí představují zásadní (zde myšleno negativní) zásah do lidského života. Světová zdravotnická organizace (dále jen WHO) pravidelně aktualizuje počty světové populace trpící sluchovou ztrátou různého stupně. K prvnímu čtvrtletí roku 2021 odhaduje, že až 1,5 miliardy světové populace trpí určitým stupně sluchové ztráty[2] a predikuje, že toto číslo se bude dále zvyšovat až na možných 2,6 miliardy lidí v roce 2050 (WHO, 2021). Tyto počty se přitom zvyšují dlouhodobě, a ačkoli je velká pozornost věnována dětské populaci, oblast dospělého života představuje neméně důležitou součást celé problematiky sluchové ztráty/sluchového postižení. Vstupem do dospělosti a ukončením vzdělání se člověk dostává do samostatné a v mnoha oblastech „úkolové“ fáze lidského života. V obecné rovině se předpokládá, že nalezne své pracovní uplatnění, osamostatní se od primární rodiny (a posléze „ideálně“ vybuduje rodinu vlastní), zrealizuje vlastní bydlení – tzv. se postaví na vlastní nohy a stane se svébytným členem společnosti. Možnostem podpůrné surdopedické[3] péče – jak bychom souhrnně mohli nazvat oblast, která je poskytována (nejen) dětem a studentům – je věnována poměrně velká pozornost. Od roku 1989 došlo v oblasti speciální pedagogiky k mnoha pozitivním (ačkoli jistě ne vždy jen ideálním) proměnám a pokrokům. Dnešní postavení obsahu surdopedie jakožto speciálněpedagogické disciplíny je v mnoha ohledech nesrovnatelné s dřívějšími – zejména předrevolučními – náhledy na tuto oblast. Ne vždy se však teoretické poznatky daří dobře skloubit s praxí. V té můžeme vidět mnoho úskalí, se kterými se dospělé osoby (nejen) se sluchovou ztrátou ve svém každodenním životě potýkají. Subjektivně vnímáme, že systém poskytované podpory je v popisované oblasti propracovaný a poměrně dobře funguje v oblasti předškolního a školního věku, dále při studiu na střední škole a popř. na škole vysoké[4]. Co však nastává v okamžiku, kdy je dospělá osoba, jakýsi „poststudent“, z tohoto systému již vypuštěna a odkázána na vlastní doposud nabyté schopnosti a dovednosti? Jaké možnosti má dotyčný v tomto případě? S jakými problémy se nejčastěji potýká – a v jaké oblasti? Jak se do jeho života promítá možné nepochopení majoritní společnosti? Co pro něj znamená nutnost (většího či menšího) fungování ve slyšící společnosti? Setkává se s diskriminací? A jak ta se případně projevuje? Jak komunikuje se svým okolím? Jak dobře rozumí informacím, které se k němu dostávají? Jaké má možnosti využití podpůrných služeb? Jaká úskalí se projevují v komunikaci přes „prostředníka“? Jak řeší svůj každodenní život? Jak se jeho sluchová ztráta dotýká jeho sociálních a rodinných vztahů? A jak jeho psychického stavu? Má tato ztráta automaticky vliv na duševní zdraví dotyčného? A jak dobře vlastně duševní zdraví v tomto případě umíme hodnotit?

Předkládaná publikace se pokouší na tyto – a další – otázky přinést co nejkomplexnější odpověď. Klade si za cíl čtenáře seznámit s bohatým (i když někdy nelehkým) světem dospělé a velmi různorodé populace osob se sluchovými ztrátami. Text se zaměřujeme na seznámení s termíny, jako jsou audismus, disability studies nebo duševní zdraví (a další). Soustředíme se na problematiku tlumočnických služeb a čtenářské gramotnosti a snažíme se dát do kontextu široké množství proměnných, které se na životě těchto osob podílejí. Text si naopak neklade za cíl zevrubný popis využívaných diagnostických metod a kompenzačních pomůcek, poskytované medicínské péče a případné léčby a korekce sluchových vad. Nevěnujeme se ani problematice sociálního zabezpečení a sociálních služeb v celé jejich šíři – ačkoli jistou pozornost věnujeme již zmíněné tlumočnické oblasti. Rovněž se nejedná o lingvistickou publikaci zaměřenou na znakový jazyk v celé jeho bohatosti a existenci jako jazyka přirozeného. Záměrem naší[5] práce je poukázat na osobu a osobnost dospělého člověka s určitou ztrátou sluchu jako na komplexního jedince s heterogenními (ale v mnoha oblastech podobnými) problémy a potřebami. Poukázat na některé body, které se v české literatuře zatím tolik nezmiňují. Upozornit, že člověk se sluchovou ztrátou je v první řadě právě lidskou bytostí a až teprve v řadě druhé někým, kdo má smyslové znevýhodnění. Rády bychom také čtenáře přivedly k zamyšlení nad některými v jistém kontextu diskutabilními jevy, které se v oblasti sluchových ztrát vyskytují. Jsme si však velmi dobře vědomy skutečnosti, že náš text zcela jistě není a snad ani nemůže být vyčerpávajícím vhledem do popisované problematiky, a že se nám podařilo poukázat pouze na určité spektrum z těch jevů, které si nepochybně zasluhují naši další pozornost.

Jelikož dvě ze čtyř autorek této publikace mají sluchovou ztrátu, objevují se v textu také subjektivní postřehy z každodenního života a zkušenosti, které autorky osobně získávají. V těchto případech se jedná o údaje, které je obtížné či až nemožné dostatečně citovat z jiných zdrojů. Domníváme se však, že právě osobní postřehy a zkušenosti člověka, který sám sluchovou ztrátu zažívá, mohou být pro čtenáře informačně obohacující. Tam, kde je možné pracovat s relevantními zdroji, je samozřejmě uvádíme.

Kniha, kterou držíte v rukou, již počítá s alespoň základní orientací v oblasti surdopedie, znakového jazyka, komunity Neslyšících a sluchových ztrát. Pro ucelenější orientaci je před první kapitolou připojeno krátké vymezení oboru surdopedie a terminologické upřesnění nejčastějších pojmů. V našem textu doporučujeme i přiměřenou otevřenost vůči velké variabilitě užívaných psychologických či lingvistických termínů, které se týkají popisované problematiky.

Kniha je tedy určena nejen všem zájemcům o surdopedickou problematiku, pracovníkům v pomáhajících profesích, studentům speciální (popř. sociální) pedagogiky a dalším odborným pracovníkům, ale především samotným lidem se sluchovou ztrátou a jejich (slyšícím či neslyšícím) blízkým.

Uvedení do problematiky surdopedie

Tereza Hradilová

Surdopedie se u nás jako samostatná speciálněpedagogická disciplína objevila v roce 1983, kdy došlo k jejímu oddělení od logopedie (Potměšil, 2003). Od té doby tento obor prošel značnou změnou paradigmatu a nepřehlédnutelným vývojem v celkovém nahlížení na osoby, kterých se týká. Surdopedie je však pojímána jako svébytná a samostatně stojící disciplína, na jejíž osamostatnění dnes můžeme pohlížet i jako na důkaz její nezávislosti na mluvených jazycích.[6] V současné době surdopedii, jejíž označení pochází původně z latinského surdus (hluchý) a řeckého paideia (výchova)[7], vnímáme jakožto obor, který by měl provázet jedince se sluchovou ztrátou po celý jeho život. Současná surdopedie – stejně jako celá oblast speciální pedagogiky – se tedy nezaměřuje jen na období dětského věku a posléze vzdělávání, nýbrž také na specifika a potřeby, které jedince provázejí napříč celým jeho životem.

Surdopedie dnešní doby by měla představovat cosi jako průvodcovskou službu člověku se sluchovou ztrátou a jeho rodině a pomáhat v rozvoji komunikace, poskytnutí metodické a edukační podpory během vzdělávání a v neposlední řadě také schopnosti chápání komunikačních specifik těchto osob v průběhu celého jejich života. Výše zmíněné naznačuje, že v optimálním případě by měl být aktuální surdopedický přístup nedirektivní, spíše doprovázející a také zcela jistě akceptující šíři různých komunikačních a jazykových potřeb u všech skupin osob se sluchovou ztrátou.

Surdopedie, jako nedílná součást speciální pedagogiky, se u nás studuje na vysokých školách, konkrétně na pedagogických fakultách, kde je obor speciální pedagogika součástí (minimálně) bakalářských a magisterských studijních programů. Z hlediska státních závěrečných zkoušek bývá spjata s logopedií, nemusí tomu tak však automaticky být u všech vysokoškolských akreditací. Do trendu současného oboru se promítá potřeba vzájemné koexistence dvou jazykových systémů – českého jazyka a českého znakového jazyka, což pro praxi značí potřebu zvyšující se jazykové kompetence surdopedických pracovníků. Rovněž rychlý technologický vývoj, promítající se do rozvoje kompenzačních pomůcek, předznamenává nutnost udržování si stálého přehledu o jejich vývoji a aktuální situaci v této oblasti. Je to změna oproti minulosti, kdy se razil monolingvní a monokulturní[8] pohled na sluchové postižení, a zároveň technologický rozvoj kompenzačních pomůcek nebyl ani zdaleka tak markantní. Proměňuje se rovněž používaná terminologie, u které jsou však změny pozvolnější, to však automaticky neznamená, že jsou vždy optimálně reflektovány médii a veřejností.

Terminologický diskurz je aktuálně v oblasti speciální pedagogiky obecně zaměřen na zdůraznění osoby dotyčného na prvním místě (tzv. people first) a teprve následně na dodání termínu pro konkrétní znevýhodnění či postižení. Platí tedy,[9] že bychom primárně neměli hovořit o sluchově postižených, nýbrž právě o osobách se sluchovým postižením. První zmíněný (a hojně zakořeněný) výraz totiž v současném trendu naší disciplíny vyvolává dojem nálepkování, v rámci kterého jako bychom neviděli nejprve člověka jako takového, ale zejména jeho postižení. Je přitom zjevné, že určitá sluchová ztráta (zůstaneme-li u oblasti našeho zájmu) by pro nás neměla představovat nic jako „směrodatný ukazatel“ v tom, jak s daným člověkem jednat. U termínů neslyšící/Neslyšící, popř. nedoslýchavé osoby bývá situace trochu odlišná. Zejména u prvního zmíněného se jedná o ustálené, dá se říci neutrální označení, které je přímo žádoucí používat (s velkým počátečním písmenem) u označení pro jazykovou a kulturní menšinu Neslyšících. Co se týče osob nedoslýchavých (či dokonce jen nedoslýchavých), jedná se pravděpodobně o problematiku relativnosti jednotlivých náhledů na tento pojem. Jak uvádí M. Chudožilov Bendová ve 3. kapitole tohoto textu, zpravidla se jedná i o individuální terminologické preference dotyčného. Z praxe také víme, že osoby se sluchovou ztrátou samy sebe označují proměnlivým názvoslovím,[10] v kontextu oficiální terminologie a litery odborného textu však považujeme za podstatné poukázat na důležitost formálního a správného označení. To by mělo být užíváno zejména tam, kde mluvíme o těchto osobách z pozice třetí osoby, případně tam, kde nejsme jedni z nich. A samozřejmě také v případech oficiálních textů, přednášek, promluv či medializace.

Za nevhodné již považujeme užívání termínů jako hluchý, popř. dokonce hluchoněmý, což jsou – v případně prvního zmíněného – stará označení nereflektující vývoj terminologie a mohou také působit pejorativně. V případě druhého (hluchoněmý) jde přímo o fakticky nesprávné označení, které již působí až urážlivě.[11] Potřebujeme-li stručně a zkráceně označit člověka či skupinu osob se sluchovou ztrátou, nejjednodušší volbou je použít ono souhrnné označení neslyšící, popř. člověk se sluchovým postižením/sluchovou ztrátou. K problematice terminologické nejednotnosti se opakovaně vyjadřujeme na různých místech knihy a doufáme, že to čtenáři pomůže komplexněji pochopit složitost této oblasti.

Text, který se právě chystáte číst, se ve svém pojetí snaží o určitou manifestaci kulturního náhledu na postižení/jinakost. Odklon tohoto textu od medicínského pojetí postižení nechceme nijak zastírat. Naším záměrem je poukázat na surdopedickou oblast speciální pedagogiky jako na proměnlivý a vyvíjející se obor, v rámci kterého má své rovnoprávné místo jak názorový proud soustřeďující se na zachování či částečnou obnovu schopnosti slyšet, tak i proud opačný, který prosazuje lingvistické a kulturní hledisko Neslyšících. Za zásadní přitom považujeme, aby se oba proudy braly jako rovnocenné a stejně důležité a aby již nikdy nedošlo k tomu, že jedno názorové hledisko převálcuje druhé, které tím zcela ztratí svou legitimitu. Způsob komunikace a pojímání vlastní identity není něco, co nám má být prostě dáno, je to něco, co si máme mít možnost zvolit.

1.Sluchová ztráta vdospělém věku

Tereza Hradilová

Oblast sluchové ztráty vdospělém věku vsobě ukrývá široké spektrum různých typů sluchových vad aporuch. Autorská dělení zaměřující se na tuto věkovou skupinu pracují světším množstvím terminologického rozčlenění, setkáme se tedy svíce používanými kategoriemi. Zřejmě nevíce pojmově používané jsou aktuálně následující skupiny:

•osoby nedoslýchavé/snedoslýchavostí

•osoby n/Neslyšící

•osoby ohluchlé[12]

•osoby skochleárním implantátem/uživatelé kochleárního implantátu

•osoby se stařeckou nedoslýchavostí (presbyakuzií)

Jak bylo zmíněno výše, pojmová dělení se mohou různit vzávislosti na zaměření jejich autorů[13]. Populace osob se sluchovou ztrátou je značně heterogenní, aje tedy možné, že některé osoby budou spadat (ina základě svého vlastního cítění) do více kategorií (např. osoby skochleárním implantátem se zároveň mohou označit za osoby snedoslýchavostí). Svývojem stále lepších amodernějších kompenzačních pomůcek navíc dochází ksituacím, kdy se ilidé svelkou ztrátou sluchu mohou během používání dané pomůcky označit za nedoslýchavé, zatímco vokamžiku, kdy pomůcku odloží, se stávají neslyšícími. Dalším důležitým aspektem je také osobní náhled apostoj dotyčného kvlastní sluchové ztrátě. Vnásledující podkapitole si popisované „dělení“ nastíníme podrobněji azaměříme se na stěžejní body, které toto téma provází. Pochopíme idůležitou spojitost mezi věkem avývojem jazyka – respektive mezi stářím dítěte ajeho možnostmi si dostatečně osvojit mluvený jazyk ve všech jeho aspektech.

1.1Terminologie ajejí problematika

Zhlediska aktuálního terminologického diskurzu (nejen speciální pedagogiky) bychom nejprve měli brát vpotaz správné pojmové vymezení jednotlivých kategorií (viz Uvedení pro problematiky surdopedie). Nejprve zmiňujeme osobu jako takovou aaž potom přidáváme onen dodatek, který uvádí, jaký typ zdravotního znevýhodnění dotyčný člověk má (např. tedy osoba se sluchovým postižením, nikoli již sluchově postižený). Tato premisa platí napříč jednotlivými skupinami (tzv. „pediemi“) speciální pedagogiky aje možné se domnívat, že toto terminologické uvádění je vhodné promítnout imimo odbornou oblast. Určitou výjimkou vtomto bodě zůstává označení osob n/Neslyšících[14]jedním slovem, bez dalšího dodatku. Jedná se ojiž ustálené označení, unějž lze vnímat jako podstatné ono slovo neslyšící, které nemá negativní konotaci. Zejména pojem Neslyšící svelkým počátečním písmenem slouží koznačení jazykové akulturní menšiny (viz také dále).

Terminologická nejednotnost upopulace osob se ztrátou sluchu se odráží také vněkdy na první pohled ne zcela jasné charakteristice jednotlivých „kategorií“ – jako příklad můžeme uvést osoby snedoslýchavostí, ukterých je možným důležitým aspektem doba, ve které tato nedoslýchavost vznikla. Zde pracujeme s(unás stále používanými) termíny prelingválních apostlingválních sluchových ztrát. Termíny označují, zda ke sluchové ztrátě došlo před ukončením vývoje mluvené řeči (cca ve věkovém rozpětí pět až sedm let[15]), nebo po jeho ukončení. Toto rozdělení, které není většině laické veřejnosti známé, nám poskytuje důležitou informaci opravděpodobném stavu amožnostech vývoje mluveného jazyka udotyčného dítěte. Upostlingválních ztrát lze počítat stím, že mluvený jazyk je udítěte zpravidla rozvinutý alze sním idále pracovat, rozvíjet ho aupevňovat (např. logopedickou péčí, využitím kompenzační pomůcky atd.). Vpřípadě ztrát prelingválních velmi záleží na velikosti sluchové ztráty amožnostech její kompenzace. Jedná-li se ovětší ztráty sluchu, může docházet knarušení již dříve vybudovaných řečových dovedností ataké krozpadu gramatických struktur (mluveného) jazyka, omezení vývoje slovní zásoby apod. (srov. např. Hádková, 2016, Lechta, 2002). Chceme-li udítěte podpořit další rozvoj mluveného jazyka, bývá vtěchto případech systematická logopedická péče apřiřazení vhodné kompenzační pomůcky nutností. Je však na místě podotknout, že takové dítě má idalší možnosti, jak se svým okolím navázat přirozenou aplnohodnotnou jazykovou komunikaci – ato prostřednictvím znakového jazyka.

Tuto možnost má přirozeně idítě od narození neslyšící aje třeba znovu zdůraznit, že jazykový vývoj neslyšícího dítěte, probíhající ve znakovém jazyce, poskytuje tomuto dítěti totožné apotřebné kognitivní benefity jako vývoj vjazyce mluveném. Tato skutečnost je ještě stále některými odborníky přijímána sjistou nedůvěrou, což jen naznačuje nutnost další cílené osvěty oznakovém jazyce ajeho fungování jako jazyka přirozeného, lingvisticky zcela rovného mluveným jazykům.

Určitý limit znakového jazyka může zhlediska „praktického životního“ fungování představovat jeho menšinovost. Tento jazyk byl, je apravděpodobně vždy bude menšinovým jazykem, což znamená, že pro jeho uživatele by stálo za zvážení, zda by vrámci co nejširších komunikačních možností smajoritní společností neměl (zejména vpísemné formě) ovládat ijazyk státu, kde žije.[16] Tato (na první pohled evidentní či automatická) dovednost však není pro mnoho neslyšících snadno dosažitelná. Je třeba si uvědomit, že zejména pro dítě prelingválně neslyšící (bez kompenzační pomůcky) je osvojování si mluveného jazyka (ve všech jeho formách) obtížnou avlastně uměle vyvozovanou dovedností. Jeho sluchová ztráta mu totiž neumožňuje využít sluchovou cestu jako jeden ze zásadních nástrojů pro přirozené osvojování si většinového jazyka – totiž nápodobu hlasů azvuků, které dítě slyší ze svého okolí.

Na základě této skutečnosti dochází kinformační bariéře av případě pozdní diagnostiky sluchové ztráty kriziku promeškání tzv. senzitivní vývojové periody, kdy je mozek dítěte připraven se vrámci svého vývoje učit určité nové dovednosti – vtomto případě mluvený jazyk. Toto období se pro vývoj jazyka dle autorů pohybuje vhorizontu dvou, nejdéle však šesti let věku (do cca 2,5 let věku vtzv. gramatické fázi dochází kvelkému arychlému pokroku vjazykovém vývoji. Posléze do cca 6 let věku je dítě stále připraveno na jazykový vývoj, srov. např. Lechta, 2010).

Ztohoto poznatku vychází také trend časných kochleárních implantací udětí – víme, že implantace provedená po cca 6. roce věku již pravděpodobně nebude mít tak dobré výsledky zhlediska řečového, jazykového asluchového rozvoje jako implantace provedená např. vroce či ve dvou letech (srov. např. Vymlátilová in Škodová, Jedlička, 2008).

Specifické adůležité místo zaujímají vpojmovém vymezení osoby Neslyšící. Tato skupina, označující se velkým počátečním N, představuje jazykovou akulturní menšinu. Jedná se očást (zejména) těch neslyšících osob, které komunikují převážně znakovým jazykem asvou sluchovou ztrátu nepovažují za zdravotní postižení vtom smyslu, vjakém ho zpravidla chápe laická veřejnosti aodborníci zastávající spíše medicínský[17] náhled na stav sluchu.

Členové této menšiny zdůrazňují hrdost na existenci apoužívání znakového jazyka jako svého primárního komunikačního systému. Vmnoha případech (nikoli však výlučně) jde opotomky již několika generací n/Neslyšících ajejich náhled na sluchovou ztrátu akcentuje přítomnost přirozené jinakosti – což se dostává do kontrastu světšinovým náhledem slyšící populace, která ztrátu sluchu zpravidla vnímá jako něco patologického – nikoli však přítomnost zdravotního postižení vtom smyslu, vjakém ho chápe majoritní společnost.

Názorové póly výše zmíněných dvou skupin se vmnoha směrech znatelně rozcházejí apro slyšící populaci aodborníky, kteří se problematice sluchových ztrát věnují[18], jsou některé postoje komunity hůře pochopitelné či akceptovatelné (často bývá zmiňován např. názorový střet týkající se kochleárních implantací neslyšících dětí neslyšících rodičů či obecně postoj části komunity ke kochleárním implantacím udětí). Dá se říci, že vrámci obou těchto skupin (světa slyšících asvěta neslyšících) je dlouhodobě patrný právě výše zmíněný názorový střet (který se netýká jen kochleárních implantací), který svým způsobem brání vzájemnému otevřenému achápajícímu dialogu obou stran. Troufáme si však tvrdit, že na straně slyšící společnosti je přece jen přítomen určitý „dluh“ minulosti týkající se přístupu nejen kneslyšícím, ale ke všem osobám srůznou ztrátou sluchu (znichž uneslyšících je patrně největší).

Tím je myšleno dřívější prosazování převážně orálního přístupu vnašich podmínkách, nedostatečná akceptace aosvěta týkající se znakového jazyka, snaha omaximální asimilaci těchto osob do slyšící společnosti, nutnost přizpůsobení se většině (vurčitém aspektu věci logická, nikoli však vždy nutná) či velmi omezená možnost rozhodovat osvém vzdělání apracovním uplatnění[19]. Ačkoli populace osob se sluchovými ztrátami zdaleka není jediná, která si ssebou podobné znaky minulosti nese, je – vkontextu našeho textu – vhodné si tyto aspekty uvědomovat. Majoritní (tj. slyšící) populaci patrně není vždy zřejmé, jaké (kolektivní iindividuální) důsledky některá rozhodnutí či některé postoje, týkající se právě osob se ztrátou sluchu, mají. Jaký konkrétní dopad ssebou nesou aco pro jednotlivé osoby zdlouhodobého hlediska znamenají.

Ať již se vtomto bodě přikláníme kjakékoli názorové straně, je úvahou kzamyšlení, zda by nejlepším možným východiskem ztohoto střetu nebyla vzájemná větší akceptace rozdílných názorů. Slyšící odborníci by jistě neměli na neslyšící rodiče vtomto směru příliš naléhat aměli by se pokusit přijmout, že ineslyšící dítě může svůj budoucí život prožít spokojeně azcela dostatečně – bez ohledu na to, zda je slyšící či ne. Neslyšící rodiče by se možná mohli pokusit být otevřenější vidině, že možnost jistého návratu sluchu[20] může pro jejich potomka představovat pozitivní jev, který nutně nemusí narušit jeho identitu jako člověka se sluchovou ztrátou[21]. Komunikace těchto dětí může zůstávat inadále bilingvní – tedy probíhající ve dvou jazykových kódech – českém aznakovém jazyce. Zde je však na místě podotknout, že ktakovému jazykovému vývoji musí mít dítě skochleárním implantátem odpovídající podmínky – slyšící rodiče tedy musí přistoupit na fakt, že kontakt jejich dítěte se znakovým jazykem může být pro jeho budoucnost stejně důležitý jako kontakt sjazykem mluveným[22]. Právě tato skutečnost může představovat potenciální problém, jelikož většina slyšících rodičů od kochleární implantace svého dítěte očekává, že jejich potomek bude komunikovat mluveným jazykem azačlení se spíše do slyšící společnosti – což je koneckonců jeden zdůvodů, proč kimplantaci přistupují. Náhled těchto rodičů na důležitost znakového jazyka ujejich dítěte zpravidla ustupuje do pozadí vokamžiku, kdy je patrné, že komunikace mluveným jazykem (ato jak schopnost jeho produkce, tak ipercepce) ujejich dítěte dosahuje potřebné komunikační úrovně adítě samo kmluvenému jazyku přechází, začíná ho aktivně používat.

Zpohledu těchto rodin jde vlastně ologický jev, navíc většina těchto rodičů znakový jazyk neovládá amusí se ho učit spolu se svým potomkem jako cizí jazyk[23]. Vokamžiku, kdy dítě přechází na komunikaci mluveným jazykem, pocítí zřejmě většina takových rodičů spíše ulehčení[24]. Možnost dalšího rozvoje znakového jazyka tak ustupuje do pozadí jako již méně důležitá. Zceloživotního pohledu takového dítěte by se však dalo stímto náhledem polemizovat. Znalost znakového jazyka dítě vjeho vývoji nijak „brzdit“ či omezovat nebude, av rámci jeho dalšího života se může jevit jako velmi užitečná.[25] Ičlověk, který je nositelem kochleárního implantátu, ve svém životě může chtít participovat na činnostech komunity či udržovat pevnější sociální/pracovní vazby suživateli znakového jazyka. Je samozřejmé, že takový člověk si může znakový jazyk (znovu) osvojovat iv dospělosti, nicméně pokud by byl vkontaktu stímto jazykem již od dětského věku, je pravděpodobné, že jeho plynulé osvojení bude snadnější aucelenější. Také námaha, vynaložená na studium cizího jazyka, bude pravděpodobně menší.

Vtomto bodě se ovšem dostáváme kdalšímu možnému problému – jak kontakt se znakovým jazykem dítěti ze slyšícího prostředí vdětství zprostředkovat. Zůstaneme-li upřípadu slyšící rodiny, jejíž dítě dostalo kochleární implantát, dobře se rozvíjí vmluveném jazyce, prospívá ve slyšícím kolektivu anavštěvuje např. mateřskou školu hlavního vzdělávacího proudu – pak taková rodina nemá mnoho možností, jak dítě více zkontaktovat se světem znakového jazyka. Komunita Neslyšících představuje spíše uzavřenější skupinu, do níž není jednoduché bez předchozích kontaktů lehce vstoupit (srov. např. Kosinová, 2008). Znakový jazyk není vnašich podmínkách pro slyšící osoby lehce „dostupný“.

Dále je otázkou, jak moc jsou popisovaní rodiče seznámeni svýše zmiňovanou problematikou – tedy stím, že znalost českého iznakového jazyka může být pro jejich dítě ido budoucna přínosem. Pokud otéto skutečnosti nemají dostatečné informace nebo pokud to sami nepovažují za důležité, nejsou zákonitě motivováni ktomu, aby se snažili své dítě znakovému jazyku vystavit. Posléze tedy dochází kjiž zmíněné ztrátě kontaktu stímto jazykem, dítě je vychováváno avzděláváno převážně ve slyšícím světě aspolečnost osob se sluchovými ztrátami se mu může značně vzdalovat.

Na jednu stranu je snaha oco největší začlenění dětí skochleárním implantátem do slyšící společnosti (ajejich identifikace sní) již zpodstaty věci hlavním cílem implantací jako takových. Na druhou stranu je na zvážení, zda je žádoucí tyto děti ze světa neslyšících zcela „vytrhávat“. Zejména udětí svrozenou sluchovou ztrátou si můžeme klást otázku, do jaké míry se jedná oproblém svýše zmíněnou identitou. Kosinová (2008) zmiňuje poznatek Cartyho, který podotýká, že neslyšící jedinec si svou identitu buduje (převážně) právě na základě své sluchové ztráty.

Zde se nám jako podstatná může jevit skutečnost, že ani kochleární implantace neudělá zneslyšícího dítěte „normálně“ slyšící. Ikdyž jsou (předpokládané) výsledky implantačního procesu arehabilitace velmi dobré (popř. až výborné), dítě (či dospělý) má zprostředkované sluchové vjemy jen vtom okamžiku, kdy má zařízení nasazené azapnuté. Nelze také říci, že nositel implantátu slyší zcela stejně jako člověk spřirozeným sluchem. Výsledky implantace jsou velmi individuální apatrně neexistuje jednoznačná záruka dobrého či skvělého výsledku. Itoto je důležité mít při přemítání odítěti simplantátem na mysli. Tedy to, že ho nemůžeme označit jako (přirozeně) slyšící, atím pádem zcela „zapadající“ do slyšící společnosti.

Za vhodné považujeme také zmínit používání velmi zažitého termínu sluchové postižení. Jak již bylo zmíněno výše, zhlediska aktuálního náhledu na diskurz speciální pedagogiky je vhodné uvádět nejprve označení člověka/osoby aaž pak zmiňovat onen dodatek určitého postižení či jinakosti.

Zde se zastavíme právě usamotného spojení „sluchové postižení“. Vkontextu výše nastíněné problematiky kulturního náhledu Neslyšících aproměňujícího se postoje kosobám surčitou jinakostí stojíme před otázkou, zda je používání tohoto spojení ido budoucna žádoucí. Tedy – je nutné setrvávat vužívání slova postižení? Nebyla by možnost najít do budoucna jiné označení? Konotace termínu postižení je spíše negativního charakteru. Pod tímto slovem si zpravidla představujeme něco tragického, patologického, něco, co vyvolává soucit aco nám evokuje neštěstí. Členové komunity jsou patrně nejvýraznější podskupinou vrámci heterogenního „balíčku“ různých skupin osob surčitou ztrátou sluchu, která se proti termínu „postižení“ ohrazuje nejvíce. Jak podotýká Lane (2013, s. 27) „Ve stereotypním chápání ze strany slyšících je hluchota chybění něčeho, nikoli přítomnost čehokoli. Ticho, toť prázdnota.“

Autor,[26] ač je sám slyšící, ve svém textu vykazuje pozoruhodný kulturní ainterdisciplinární náhled na problematiku ztráty sluchu ajeho názorová stanoviska se nepoučenému čtenáři mohou jevit spíše jako myšlenky Neslyšícího. Poměrně ostře protestuje proti utlačování či medikalizaci Neslyšící komunity, inkluzivnímu vzdělávání, nedostatečnému vzdělávání (slyšících iNeslyšících) voblasti znakového jazyka iproti možným implantacím neslyšících dětí. Ocitá se tak vpoměrně silné roli jakéhosi „obránce“ komunity asvé poznatky historicky reflektuje. Výše citovaná věta představuje jen střípek zjeho snahy poukázat na bohatost arozmanitost života n/Neslyšících – včetně komplexnosti jejich vlastní kultury ajazyka. Zmiňuje problematiku možné asimilační snahy slyšících osob ozapojení členů komunity Neslyšících do slyšícího světa. Vjeho textu je patrná isnaha oodlišení jednotlivých skupin osob se ztrátou sluchu stím, že zdaleka ne všichni jsou součástí komunity, které se ve svém textu věnuje nejvíce.

Zajímavá jsou ijeho názorová stanoviska právě ohledně termínu postižení/ý (pravda, často spojená právě skomunitou). Vtomto bodě zajímavě poukazuje na značné rozdíly mezi medicínským akulturním pojetím ztráty sluchu apodotýká, že „uplatnit na členy určité skupiny model založený na nemoci znamená nahlížet na ně avztahovat se knim především se zřetelem knašemu kulturnímu pojetí tělesné vady.“ (Lane, 2013, s. 38). Tímto (anejen tím) komentářem naznačuje, jak podstatně je vnímání většinové společnosti při nahlížení na jinakost ovlivněno vlastní kulturou aprostředím, kde je jasně dáno, jak má „správně“ fungovat lidské tělo. Ačkoli je toto vnímání zdraví/nemoci zpohledu většinové populace vlastně logické, je možná dobré si uvědomit, že zde může být ijiný náhled – který nemusí být ve své podstatě onic méně pravdivý. Asice, že neslyšící dítě či dospělý, mající svůj vlastní jazyk akulturu, představuje stejně hodnotného jedince správoplatným místem ve společnosti – bez ohledu na stav jeho sluchu nebo používaný jazyk.

Tuto část bychom rádi uzavřeli vypovídající zmínkou jednoho neslyšícího páru, který popisoval své problémy ve světě slyšících. Mimo jiné se podivoval, proč slyšící rodiče neumožní svým neslyšícím dětem kontakt se znakovým jazykem – oni přece také umožnili svým slyšícím dětem kontakt smluveným jazykem – ačkoli mateřským jazykem těchto dětí byl dle páru jazyk znakový.

Zde můžeme namítnout, že pro slyšící dítě je zásadní znát jazyk státu, ve kterém vyrůstá, takže je vlastně zcela běžné adokonce nutné, aby toto rodiče „dovolili“. Pokud se však podíváme na tento bod optikou Neslyšících, je jejich názorové stanovisko logické adobře pochopitelné. Jde zde omožnost vyrovnaných příležitostí astejného přístupu koběma skupinám – slyšících in/Neslyšících. Zmíněný pár tedy dodává: „Po celou dobu studií nás učili mluvenou řeč, odezírání avykládali nám okultuře slyšících. Když jsme ale začali chodit do práce, zjistili jsme, že všechno toto úsilí byl jeden velký neúspěch: zpohledu slyšících jsme vždycky byli neslyšící anadále jimi zůstáváme. Říkali, že je nám těžké rozumět aže my nerozumíme jim. Bylo to těžké, ponižující…“ (Grémion in Lane, 2013, s. 47).

Citované tvrzení vsobě nese silný náboj určité křivdy, se kterou se Neslyšící mohou ve svém životě potýkat. Jejich životem se vmnoha směrech ještě stále táhne – ať již předpokládaná, vyžadovaná nebo reálná – nutnost vyrovnat se apřizpůsobit se slyšící společnosti. Snaha oto, aby obstáli, asnad io to, aby se vlastně mohli na životě většinové populace podílet abýt do něj zapojeni. Jenže – proč by se oněco takového měla minoritní skupina pokoušet, když má kdispozici vlastní důležité atributy pro svou existenci? Proč by si měla přát se za každou cenu zapojit do slyšícího světa jen proto, že jsou to právě slyšící, kdo jsou přesvědčeni osprávnosti tohoto kroku? Možná zde můžeme namítnout, že snaha ojiž zmíněnou asimilaci Neslyšících je unás rozhodně na jiné úrovni, než byla před rokem 1989, kdy asimilační tendence směrem ke „slyšící většině“ byly považovány za jediné správné. To je určitě pravda, nicméně skutečný respekt ke komunitě ajejímu jazyku unás stále ještě nenastal.[27] Zde snad můžeme přidat iotázku kzamyšlení – měli by se vůbec Neslyšící chtít přizpůsobit slyšící společnosti nebo do ní chtít „zapadnout“? Individuální dopověď ponecháme na vnímání každého čtenáře.

Ať již je naše odpověď jakákoli – patrně zde stojíme před snad až filozofickou premisou, týkající se (ve své podstatě přirozené) snahy většinové společnosti „napravit“ azačlenit ty své členy, které označuje za postižené na jedné straně, ana straně druhé před právem menšiny uhájit si svou kulturu, jazyk abýt přijímán aakceptován takový, jaký člověk je – nikoli až poté, co ho nějakým způsobem přetvoříme kobrazu svému.

Takto bychom pravděpodobně mohli dále pokračovat. Tento názorový střet, stejně jako celá tzv. „orálně-manuální kontroverze“[30], pravděpodobně nemá žádného právoplatného vítěze. Opět můžeme jen apelovat na větší vzájemnou toleranci asnahu ooboustranné porozumění.

1.2Disability studies

1.3Deaf studies aDeafhood

Stejně jako disability studies, představují iDeaf studies poměrně nové oborové zaměření. Jedná se ointerdisciplinární obor, který se soustředí na neslyšící kulturu aznakový jazyk. Jeho zaměření tedy spočívá vkulturním náhledu na oblasti n/Neslyšícího světa.

Deaf studies vsobě nesou značný potenciál dalšího tematického rozvoje azpřesnění, zpohledu kulturního pojetí sluchových ztrát se jedná opodstatný prvek. Svým záměrem jde oprotiklad chápání sluchové ztráty jakožto nemoci či postižení/vady.

1.4Audismus

•audismus averzivní[42]

1.5Diskuse kproblematice audismu

•rodina

Table of Contents

Úvod

Uvedení do problematiky surdopedie

1. Sluchová ztráta v dospělém věku

1.1 Terminologie a její problematika

1.2 Disability studies

1.3 Deaf studies a Deafhood

1.4 Audismus

1.5 Diskuse k problematice audismu