Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Prof. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA
Doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc. – editoři

SOUCIT V MEDICÍNĚ
EDICE CELOŽIVOTNÍHO VZDĚLÁVÁNÍ ČLK

Recenzent:
Prof. MUDr. Jan Petrášek, DrSc.

© Grada Publishing, a.s., 2023
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2023
Cover Art ak. mal. Miroslav Jiránek

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 9123. publikaci
Odpovědný redaktor Mgr. Luděk Neužil
Sazba, zlom a obálka Silvie-Anežka Matić
Počet stran 496
1. vydání, Praha 2023
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-7106-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7105-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-4926-6 (print)

Autoři

Mgr. et Mgr. Linda Kalvach Arbeli, Psychiatrická klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Mgr. Tibor A. Brečka, MBA, LL.M., Psychiatrická klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze; Katedra lidských zdrojů Vysoké školy ekonomie a managementu, Praha

Doc. PhDr. Radka Bužgová, Ph.D., Ústav ošetřovatelství a porodní asistence Lékařské fakulty Ostravské univerzity v Ostravě

Doc. MUDr. Svatopluk Býma, CSc., Ústav preventivního lékařství Lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Hradci Králové

PhDr. David Černý, Ph.D., Ústav státu a práva Akademie věd ČR

JUDr. Adam Doležal, LL.M., Ph.D., Ústav lékařské etiky a humanitních základů medicíny 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze; Kabinet zdravotnického práva a bioetiky Ústavu státu a práva Akademie věd ČR

Prof. Dr. Josef Dolista, SDB, Th.D., Ph.D., LL.M., dr. h. c., Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Ondřej Doskočil, Th.D., Zdravotně sociální fakulta Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích

Doc. MUDr. Jarmila Drábková, CSc., Klinika anesteziologie, resuscitace a intenzivní medicíny, Oddělení následné intenzivní péče 2. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Motol v Praze

Mgr. Ing. Ondřej Fischer, M.A., Ph.D., katedra teologické etiky Evangelické teologické fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Doc. MUDr. Jitka Fricová, Ph.D., Centrum pro léčbu bolesti Kliniky anesteziologie, resuscitace a intenzivní medicíny 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze; Ústav fyziologie 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Jeho Excelence Mons. Jan Graubner, arcibiskup pražský, primas český, Velkopřevor magistrální delegace Řádu Božího hrobu v ČR

Doc. Jindřich Halama, Dr., katedra teologické etiky Evangelické teologické fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Prof. Pavel Hamet, MD, PhD., Centre hospitalier de l’Université de Montréal, Kanada

Prof. PhDr. RNDr. Helena Haškovcová, CSc., emeritní profesorka Fakulty humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Eva Hlaváčková, Ph.D., Fakulta zdravotnických studií Univerzity Pardubice

Doc. MUDr. Iva Holmerová, Ph.D., Fakulta humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze, Centrum pro studium dlouhověkosti a dlouhodobé péče a Gerontologické centrum; Institut pro další vzdělávání pracovníků ve zdravotnictví, katedra medicíny dlouhodobé péče

MUDr. Radkin Honzák, CSc., Psychiatrická a psychologická klinika, Praha

PhDr. Kateřina Horáčková, Ph.D., Fakulta zdravotnických studií Univerzity Pardubice

Mgr. Jaroslav Hořejší, emeritní šéfredaktor Medical Tribune

PhDr. ThLic. Mgr. Marta Hošťálková, Th.D., Ph.D., koordinátorka nemocničních kaplanů, Arcibiskupství olomoucké

PhDr. Dana Chmelařová, Ph.D., oddělení klinické psychologie Fakultní nemocnice Plzeň

Doc. et doc. PhDr. Mgr. Kateřina Ivanová, Ph.D., Ústav veřejného zdravotnictví Lékařské fakulty Univerzity Palackého v Olomouci

MUDr. Anetta Jedličková, Ph.D., Fakulta humanitních studií Univerzity Karlovy v Praze

Prof. MUDr. Pavel Kalvach, CSc., FEAN, Neurologická klinika 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Královské Vinohrady v Praze

MUDr. Zdeněk Kalvach, CSc., Evangelická teologická fakulta Univerzity Karlovy v Praze

MUDr. František Koukolík, DrSc., FCMA, Ústav patologie a molekulární medicíny 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní Thomayerovy nemocnice v Praze

Doc. PhDr. Mgr. Radka Kozáková, PhD., Ústav ošetřovatelství a porodní asistence Lékařské fakulty Ostravské univerzity v Ostravě

PhDr. Martin Loučka, Ph.D., oddělení lékařské psychologie Kliniky psychiatrie a lékařské psychologie 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze a Národního ústavu duševního zdraví; Centrum paliativní péče, z. ú.; oddělení paliativní péče Fakultní Thomayerovy nemocnice v Praze

JUDr. Jan Mach, advokát, vedoucí týmu právníků České lékařské komory

MUDr. Lukáš Malý, Ústav etiky a humanitních studií 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze; ITIBO Mission Hospital, Kenya; Nemocnice Milosrdných sester sv. Karla Boromejského v Praze

Prof. PhDr. Jiří Mareš, CSc., Ústav preventivního lékařství Lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Hradci Králové

Bronislav Matulík, DiS., administrátor sboru Církve bratrské v Praze 1 – Soukenická

Doc. MUDr. Jan Měšťák, CSc., klinika Esthé v Praze

MUDr. Mgr. Martin Moravec, O.Cr., Interní klinika 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Fakultní nemocnice Královské Vinohrady v Praze; Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze; Rytířský řád Křižovníků s červenou hvězdou

MUDr. Mgr. Marie Opatrná, Ph.D., Onkologická klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze; Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Prof. MUDr. Pavel Pafko, DrSc., emeritní přednosta 3. chirurgické kliniky 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze a Fakultní nemocnice Motol

Prof. MUDr. Karel Pavelka, DrSc., Revmatologický ústav v Praze

Prof. Ing. Jaroslav Petr, DrSc., Výzkumný ústav živočišné výroby, Praha

MUDr. Tereza Pinkasová, Ústav etiky a humanitních studií 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

ThLic. Jan Polák, Ph.D., katedra systematické teologie Cyrilometodějské teologické fakulty Univerzity Palackého v Olomouci

Prof. MUDr. Richard Rokyta, DrSc., Centrum pro léčbu bolesti Kliniky anesteziologie, resuscitace a intenzivní medicíny 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze; Ústav fyziologie 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Barbora Řebíková, Ph.D., Ústav etiky a humanitních studií 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Martina Sebalo Vňuková, M.Sc., Ph.D., Psychiatrická klinika 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Efraim K. Sidon, vrchní zemský rabín

Doc. MUDr. David Skorunka, Ph.D., Ústav preventivního lékařství Lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Hradci Králové

Doc. RNDr. ThLic. Karel Sládek, Ph.D., MBA, Fakulta zdravotnických studií Univerzity Pardubice

Doc. JUDr. Olga Sovová, Ph.D., katedra zdravotnického práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Doc. MUDr. Zdeněk Susa, katedra sociální práce Vyšší odborné školy sociálně pedagogické a teologické, Praha

MUDr. Jana Šeblová, Ph.D., FESEM, Vysoká škola zdravotnická, Praha; Urgentní příjem Oblastní nemocnice Kladno

Doc. MUDr. Roman Šmucler, CSc., 1. lékařská fakulta Univerzity Karlovy v Praze; Štátny fakultný zdravotný ústav Bratislava; Česká stomatologická komora; ASKLEPION – Lasercentrum Praha

Mgr. Jan Šteffl, Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. et Mgr. Marek Vácha, Ph.D., Ústav etiky a humanitních studií 3. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Mgr. Jana Wichsová, Ph.D., Fakulta zdravotnických studií Univerzity Pardubice

Mgr. Jan Zámečník, Ph.D., katedra teologické etiky Evangelické teologické fakulty Univerzity Karlovy v Praze

MUDr. Blanka Zlatohlávková, Ph.D., Klinika gynekologie, porodnictví a neonatologie 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze; Ústav humanitních studií v lékařství 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Prof. MUDr. Jan Žaloudík, CSc., emeritní ředitel Masarykova onkologického ústavu v Brně

PhDr. Mgr. Petr Živný, Ph.D., klinický psycholog, psychoterapeut, teolog, externí učitel na katedře psychologie Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze

Předmluva rektorky UK

Vážené čtenářky a vážení čtenáři,

držíte v rukou monografii věnovanou soucitu v medicíně. Paleta autorů a jejich příspěvků je pestrá stejně tak, jak různorodé může být vidění potřeby a přínosu soucitu v medicíně.

Mně osobně, za ty roky klinické praxe, ve spojení se slovem soucit nejvíce vytanou příběhy několika málo žen, které přišly k nám na Gynekologicko-porodnickou kliniku FN Plzeň porodit mrtvé děti. Často donošené nebo skoro donošené, zemřelé z nejasných důvodů ještě v děloze, mnohdy bez jasné příčiny po (do té doby) normálně probíhajícím těhotenství. Ke mně na porodní sál se tyto ženy dostávaly obvykle již po překonání prvního šoku, po první vlně vzteku na nespravedlnost osudu, často se strachem v srdci a očích. Bály se, jak zvládnou těžké chvíle na sále, ale ještě více, jak zvládnou to, co je bude čekat, až sál opustí. Ani soucit a péče našeho porodnického týmu nebyly většinou moc platné. Ten strach zůstával a cestu k jeho překonání musely hledat mimo zdi sálu, nejvíce ze všeho samy v sobě.

I s ohledem na tyto zkušenosti má soucit v medicíně podle mého názoru zcela nezastupitelnou roli. Měl by být součástí našeho konání, minimálně v některých oborech medicíny, při určitých úkonech, a ať chceme nebo nechceme, některé úkony bychom bez vyjádření sounáležitosti, soucitu či prosté lásky k bližnímu neměli podle mě jen tak automaticky dělat.

Soucit určitě nezhojil mým pacientkám, o kterých jsem psala výše, jizvy na duších. Nebyl ani dostatečnou analgezií. Ale možná alespoň trošku pomohl překonat okamžiky plné strachu, bolesti a bezmoci. A také o tom by medicína měla být.

Prof. MUDr. Milena Králíčková, Ph.D.

Předmluva děkana 1. LF UK

Jsem poctěn, že mohu krátce doprovodit další knihu ze série „Etika a komunikace v medicíně“, tentokrát věnovanou soucitu v medicíně. Soucit má k medicíně velmi blízko, alespoň se to předpokládá. Přestože pomoc druhému v těžkých chvílích a ošetřování mají jistě i pragmatické důvody, předpokládáme, že je doprovází emoce či přímo soucit.

Nabízí se však otázka, jak se mají emoce promítat do relativně rutinní činnosti zdravotníků a jaký na ně mohou mít dlouhodobý dopad. V dávných společnostech se péče a soucit vyskytovaly společně, později se péče institucionalizovala a oddělila od osob blízkých nebo známých. Soucit v kontinuální existenci zůstává poměrně privátní záležitostí, mimo tuto sféru se zvedne většinou jen při mimořádných situacích, kdy lidé projevují značnou míru soucitu i s neznámým člověkem. I zde je však otázkou, kdy jde tato „soucitná“ akce ruku v ruce s emočním doprovodem a kdy je tak trochu motivována sebehodnocením nebo hodnocením okolí. Nejde tedy v některých případech o soucit v pravém smyslu, chybí mu druhá část slova („cit“) a zůstává jen ono „sou“, spíše jako sounáležitost. Obě části slova – dle mého v tomto směru spíše laického pohledu – odpovídají různým částem zapojení mozku, něco vnímám více korově a něco více limbicky, byť s vědomím, že mozek je propojen.

Na zdravotnících se pak chce, aby byli soucitní neustále i mimo tuto privátní či mimořádnou situaci. Nesoucitnost či nevšímavost se pak považují za nežádoucí, či dokonce odpudivou záležitost, a to i v případě jinak kvalitního léčebného výsledku. A to – jak mnozí autoři v knize píší – v situaci mnohdy nesoucitného světa. Od pacientů se sice soucit s lékařem neočekává, ale mnohdy chybí i ta část „sou“.

Jde o soucitnost a sounáležitost společnosti jako celku. Na lékaře a zdravotníky jsou kladeny větší nároky, ale zodpovědnost za stav společnosti závisí i na jiných profesích a činnostech.

Tato kniha poskytne mnoho aspektů a pohledů na dané téma a já přeji všem čtenářům, aby je přiměla k zamyšlení a takovému jednání, které náš svět může udělat alespoň o trochu lepším.

Prof. MUDr. Martin Vokurka, CSc.

Úvodní slovo prezidenta České lékařské komory

Svět se mění a medicína s ním, navíc rychlost těchto změn se neustále zvyšuje. Avšak i když se pokrok v medicíně stává překotným, takže většina z nás má problémy sledovat novinky i ve svém vlastním oboru, to nejdůležitější se nemění. Mám na mysli onen výjimečný vztah mezi pacientem a jeho lékařem. Vztah založený na důvěře na straně jedné a upřímné snaze pomáhat na straně druhé. Podstata tohoto vztahu zůstává naštěstí stejná, i když se mezi nás a pacienty staví stále další a další přístroje či byrokratické bariéry.

Moderní medicína je sice přírodní vědou založenou na důkazech, která vyžaduje v první řadě hluboké znalosti, neustálé studium a praxi, ale práce lékaře má i nadále také etický rozměr. A nedílnou součástí lékařské etiky je soucit. Tedy schopnost vcítit se do obav nemocného člověka i jistá míra spoluúčasti s jeho bolestí a utrpením, spojená v první řadě se snahou pacientovi co nejlépe pomoci.

Samotné projevy soucitu bez znalostí medicínské vědy a bez umění doktorského řemesla samozřejmě stačit nemohou. Pacient od svého lékaře oprávněně očekává především odbornou pomoc, a ne jen chlácholení a projevy lítosti. Na druhou stranu samotná technokraticky pojatá diagnostika a terapie sice možná vyléčí nemoc či zmírní její projevy, a také asi zhojí rány na těle, ale často za cenu dalších ran na duši, které sice nejsou viditelné, ale proto ještě nebolí méně.

Dobrý lékař neléčí pouze choroby nebo jejich příznaky, dobrý lékař léčí pacienty. A máme-li být v léčbě svých pacientů úspěšní, nesmíme dopustit, aby naše duše okoraly tak, že kvůli únavě a profesnímu vyhoření ztratíme schopnost projevovat soucit.

Své krátké úvodní zamyšlení na téma soucitu v medicíně asi nemohu zakončit lépe než citátem 14. dalajlámy: „Soucit je tím, co činí náš život smysluplným,“ a přáním, abyste jako dobří lékaři a lékařky neztratili soucit se svými pacienty, a aby váš profesní život tedy neztratil svůj smysl.

S kolegiálním pozdravem
MUDr. Milan Kubek

Předmluva recenzenta

Když jsem studoval na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy v Praze (1948–1953), o soucitu v medicíně se nemluvilo, ani o etice a empatii. O úloze zrcadlových neuronů v mozku se ještě nevědělo. To ovšem neznamená, že by naši učitelé nebyli soucitní a že by se nechovali empaticky.

První setkání s projevem soucitu a krásným empatickým přístupem jsem zažil při jedné z vizit s profesorem Charvátem. Dodnes na ni vzpomínám: na lůžkovém oddělení III. interní kliniky, kde jsem tenkrát pracoval, ležela 52letá žena s generalizací karcinomu mamy. Dělal jsem jí opakovaně punkce hrudníku, abych zmírnil dušnost vyvolávanou rychle se doplňujícím hydrotoraxem při rozsáhlé karcinóze pleury. Při velké vizitě se nemocná obrátila na profesora Charváta s prosbou: „Pane profesore, vím, že je to se mnou špatné, jsem trvale dušná a na plicích se mi hromadí voda. Cítím se stále víc a víc vyčerpaná, slabá, nemám chuť k jídlu ani k životu. Léky (tenkrát TS 160), jak se zdá, nezabírají. Máme jediného syna, studuje na vysoké stavařinu a za tři měsíce bude promovat. Ani nevíte, jak moc bych ještě chtěla tu jeho promoci vidět. Prosím vás, můžete pro mne něco udělat?“

V té době ještě Elisabeth Kübler-Rossová nevydala svoji slavnou knihu „On Death and Dying“, jednu z nejslavnějších psychologických studií konce minulého století, protože odtabuizovala smrt i proces umírání. V ní také představila svůj pětistupňový model vyrovnávání se se smrtí. (Kniha vyšla v USA roku 1969, u nás vyjít nesměla, několik desítek výtisků byl jen samizdat.) Já jsem tehdy nemohl tušit, že přání nemocné „vidět synovu promoci“ je to „smlouvání“, ta třetí fáze.

Pan profesor přisedl k nemocné na lůžko (i když nám vštěpoval „k nemocnému do jeho postele nezlezte!“ – ale v medicíně, stejně jako v lásce, neplatí ani „vždy“, ani „nikdy“). Vím, že to bylo symbolické gesto vyjadřující „jsem u Tebe, jsem s Tebou, jsme na to dva“, vzal nemocnou za ruku a předtím ji lehce pohladil. Po celou dobu, kdy s nemocnou hovořil, také jeho neverbální komunikace – mimika i gestika – vyjadřovala porozumění a spoluúčast. Stále ji držel za ruku. Když pak později jednou přechodně churavěl a my, starší lékaři, jsme se střídali u jeho lůžka, aby nebyl sám a neměl pocit opuštění, vždy si přál, abychom ho drželi za ruku. Jednou mi řekl: „Je to zvláštní, jak to držení ruky působí: asi že je to spojení těch, co odcházejí, s těmi, co zůstávají.“ Pan profesor ujistil nemocnou, že my tu tuberkulózu zvládneme (byla to pia fraus, která v té době nahrazovala často neúčinné léky), že nasadíme silnější léky, že ji neopustíme a že se určitě na promoci svého syna podívá. Než vizitu ukončil, slíbil, že se brzy přijde na ni podívat a pohladil ji lehce po tváři. Když jsme opustili pokoj, na chodbě nám řekl: „Nikdy nesmíš vzít pacientovi naději.“ Řídil jsem se tímto doporučením celý svůj profesní život. Jistě, stav nemocné a její příběh vzbudil i u pana profesora Charváta soucit a on na něj empaticky reagoval. Všiml jsem si, že i ti, kteří se vizity jen účastnili, se tvářili soucitně.

Od té doby uplynula téměř polovina století. V roce 2002 došlo v neurofyziologii ke zcela mimořádnému objevu: výzkumná skupina parmské univerzity (Rizzolatti, Fadiga a Gallese), prokázala existenci tzv. zrcadlových neuronů v mozku. Ty v nás dokáží aktivovat tělesné vjemy i pocity druhých. Tento objev postavil jak soucit, tak i empatii na materiální základ. A poněvadž se se zrcadlovými neurony rodíme, jsou už novorozenci schopni empatie. Proto, když se na neonatologickém pokoji rozpláče jeden novorozenec, rozpláčou se další, do té doby pohodoví.

Tak, jak je to ve všech vědeckých oborech, i v medicíně jsme mnohé nevěděli, mnohé nevíme a mnohé čeká na své objevení. Objevovat nové je posláním vědy. Medicínská praxe je trochu jiná: každý den, každou hodinu i každou minutu tisíce lékařů, vybavených profesionálními vědomostmi, dovednostmi i účinnými léky, se snaží vrátit nemocným zdraví. Všichni jsou kromě zmíněných kvalit vybaveni i soucitem a empatií.

Tuto monografii tvoří 52 kapitol. Psali je nejen většinou známí odborníci různých medicínských specializací, ale i lékařští etici, psychologové, právníci, reprezentanti významných náboženství. Přinášejí 52 různých pohledů na problematiku soucitu. Mnohé objasňují, vysvětlují. Už vám budou jasné rozdíly mezi soucitem, empatií a lítostí. Dozvíte se, jak upevnit a zvětšit empatii, jak ji podporovat, a dokonce učit. Co tam tedy chybí? Chybí tam pouze pohled vás, čtenářů. A proto – pokuste se sami pro sebe formulovat soucit. Já jsem se o to pokusil – i když to není snadné.

Prof. MUDr. Jan Petrášek, DrSc.

Předmluva editorů

Vážení čtenáři,

otevíráte 13. svazek ze série monografií navázaných na každoroční konference České lékařské komory „Etika a komunikace v medicíně“, tentokrát zaměřený na soucit v medicíně. Tomuto tématu se odborná literatura věnuje jen okrajově a v dosavadních publikacích jsme se mu cele nevěnovali ani my. Pro celkem 52 příspěvků se nám opět podařilo sestavit úctyhodný tým autorů, předních odborníků z oblasti klinické medicíny, etiky, teologie, psychologie a práva.

Tato kniha představuje systematickou a hlubokou reflexi nad jednou z klíčových hodnot lékařské praxe, která významně ovlivňuje lidský život a péči o zdraví. Je to podle našich poznatků první publikace v domácí literatuře, která se tomuto závažnému tématu věnuje.

Problematika je, jako vždy, probrána systematicky. Od obecných, především etických, psychologických a filozofických východisek a pohledů přes klinické úvahy o významu soucitu v medicíně jako celku nebo v různých klinických oborech až po šířeji rozpracované náboženské a duchovní souvislosti. K pojmu „soucit“ se tedy nepřistupuje pouze jako k technickému termínu, ale jako k hluboce lidskému fenoménu, který prorůstá lidskými dějinami a v podstatě všemi obory lidské činnosti.

Doufáme, že tato kniha nabídne inspiraci k niternějšímu zamyšlení nad rolí soucitu v medicíně a poskytne východiska a perspektivy ke zlepšení a polidštění zdravotní péče. Věříme, že soucit může být klíčem k lidskosti a empatii v medicíně a jeho význam nesmí být podceňován. Vnímáme to tím naléhavěji, že jsme téměř denně v klinické praxi konfrontováni s dopady technizace medicíny na psychiku nemocných. Nejen v důsledku toho se určitá forma odcizení mezi lékařem a pacientem stala novým fenoménem, navíc akcentovaná sobectvím, které je jednou z konstant konzumní společnosti.

Děkujeme vám za zájem o tuto knihu a za podporu v našem společném úsilí o propojování medicíny se základními lidskými hodnotami.

Prof. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA
Doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc.
iniciátoři série monografií a konferencí „Etika a komunikace v medicíně“

I
Obecné souvislosti

1

SOUCIT: TMEL SOUDRŽNOSTI LIDSKÉ SPOLEČNOSTI

Helena Haškovcová

„Každý ví, co je to soucit,
dokud se ho nezeptáte na jeho definici.
Pak se ukáže, že to neví nikdo.“
B. Fehr, J. Russel (modifikováno)

Historicky vzato, tedy v každé době, se lidé ocitali v situacích nouze. Jejich příčiny byly různé: přírodní katastrofy jako např. záplavy, zemětřesení, požáry, dále neúroda a následný nedostatek potravin, války, migrace a pandemie, postihovaly všechny. A všichni také dobře věděli, že každého z nich může jednou potkat ještě osobní nebo rodinné neštěstí. Proti přírodním katastrofám se bránili společně. Individuální neštěstí, bídu nebo závažné nemoci jednotlivců i jejich rodin viděli lidé dnes a denně na vlastní oči, protože dlouhá staletí žili v malých, zpravidla zemědělských komunitách, kde se vzájemně znali. S těmi v aktuální nouzi soucítili a snažili se jim podle svých možností a sil pomoci. Správně předpokládali, že kdyby se v budoucnosti ocitli v podobné situaci sami, ostatní jim také pomohou. Reciprocita pomoci byla vnímána jako kolektivní. To znamená, že nebyla adresná: oplatit potřebnou pomoc totiž nemusel a často ani nemohl její konkrétní příjemce, ale učinil tak kdokoliv jiný z dané komunity.

Než se budeme věnovat speciálním problémům soucitu v dnešní medicíně, je třeba obecně zdůraznit, že to byl a je právě soucit, který doslova a do písmene zajistil přežití každé společnosti. To platí i pro dnešní společnost, která žije v mnohem větších komunitách, kde se lidé vzájemně neznají a kde je, nejen proto, fenomén soucitu redukován. K jeho poklesu přispívají především dva faktory. Jednak lidé spoléhají na pomoc veřejných sociálních a zdravotnických institucí, které ostatně byly zcela správně vybudovány pro pomoc lidem žijících ve velkých anonymních komunitách, a jednak na existenci významných charitativních organizací (Charita, Diakonie, ADRA, Armáda spásy atd.). Pomoc poskytuje také řada neziskových organizací. Lze konstatovat, že výrazný soucitný postoj většinově přetrvává k rodinným příslušníkům, případně přátelům. Pomoc, kterou poskytují blízcí lidé těm „svým“ v nouzi. Pomáhají jim i v případech dlouhodobé nebo nevyléčitelné nemoci, eventuálně dlouhodobě pečují o zdravotně znevýhodněné členy rodiny, což je náročné a často vede k jejich fyzickému i psychickému vyčerpání, někdy i k sebeobětování. Proto je dobře, že je součástí individuální pomoci ta profesionálně institucionální, doplněná charitativní činností všeho druhu i vítanými aktivitami dobrovolníků.

Dnešní lidé už nevidí na vlastní oči spoluobčany devastované nemocemi, které se podařilo vymýtit (např. neštovice, záškrt, černý kašel, dětskou obrnu, spálu atd.). Položme si v této souvislosti otázku, zda to není jeden z důvodů, proč někteří občané odmítali očkování proti covidu-19 a proč někteří rodiče i v nepandemických dobách odmítají nechat očkovat své děti. Odmítači věří tomu, že se jim „nic nestane“ a kdyby se stalo, lékaři přece „na to“ mají léky.

Terminologické upřesnění

Všeobecně se má za to, že soucit je výraz, kterému každý rozumí. V mnoha případech však tomu tak není, protože soucit má řadu forem s množstvím dalších odvozených pojmů. Ty se obsahově s výrazem soucit někdy víceméně kryjí a používají se jako synonyma. Jindy jej doplňují a někdy se dokonce výrazně významově liší a ke škodě věci se v praxi nezřídka zaměňují. Udělejme si v tedy v základních pojmech pořádek.

Soucit (compassion)

Uveďme nejprve heslo soucit z Masarykova slovníku z roku 1939, kde je napsáno: „Soucit, sympatie, souhlas cítění jedné bytosti s druhou a snaha pomoci jí v nesnázi… V etice soucit pochopení stavu druhého člověka, bývá pokládán za elementární vlastnost života a základ etiky. Příbuzný pojem je altruismus. Podle přízvuku se dělí na souslast i soustrast.“ (Masarykův slovník naučný, 1939, s. 817). Z uvedeného vyplývá, že už tehdy existovaly některé návazné formy soucitu. Možná překvapí dobová absence pojmu lítost a zejména dnes populární empatie (viz dále).

Dnes, tedy o 85 let později, je třeba sérii uvedených pojmů zpřesnit nebo doplnit. Shoda odborníků panuje v tom, že soucit je emoce, která je „komplementární sociální emocí vytvořenou konfrontací s utrpením druhého“ (Mikoška, Novák, 2017, s. 54). Soucit s někým je úvodní fáze aktivního soucitu, tedy úmyslu pomoci. Tím se ostatně odlišuje od lítosti, která je sice častá a pochopitelná, ale neuvozuje aktivní pomoc.

Dvě zajímavosti:

1. Jan Bohumil Ceyp z Peclinovce (1825–1897) publikoval už v roce 1868 v Časopise lékařů českých dva články týkající se „Pathologie nervu soucitného“ a „Klinické poznámky stran ochrnutí očních větví soucitného nervu na hrdle“ (Ceyp z Peclinovce, 1868). „Onemocnění soucitné upoutalo na sebe poměrně pozdě“, neboť bylo popsáno už v roce 1818. „Rozuměny jsou jím určité symptomy vyvolané na oku před tím zdravém, přenosem z oka druhého, obyčejně úrazem postiženého“ (Ceyp z Peclinovce, 1868) a následně osleplého. Následně a opakovaně psal o soucitném onemocnění očí i J. Chalupecký (1864–1918) (Chalupecký, 1899). Proč jmenovaní lékaři používali termín soucitný nerv, není popsáno, ale můžeme snadno domyslet, že zdravý nerv soucítil s tím nemocným tak, že se také „rozstonal“. V původně zdravém oku se totiž ze soucitu rozvine granulomatózní zánět sítnice, který též může končit ztrátou vidění. Uvedený a dnes bychom řekli, že hezký až beletristický termín se už nepoužívá a je nahrazen diagnostickým názvem ophthalmia sympathica. To je věcně na místě, protože sympatie je druh empatie a ta částečně koreluje se soucitem.

2. Josef Císler (1870–1948), rodák z Trhanova na Chodsku, jeden ze zakladatelů oboru ORL u nás, je autorem první učebnice ORL s názvem „Choroby nosu, hltanu a dutiny ústní“, která byla publikována v roce 1918. J. Císler byl nejen významný lékař, ale také spisovatel a dramatik. Pozoruhodné je, že o soucitu napsal divadelní a patrně úspěšnou hru, neboť byla uváděna nejen na vesnických „prknech, která znamenají svět“, ale i v Praze ve Švandově a dokonce v Národním divadle. Ostatně proto byla opakovaně vydána tiskem v edici Divadelní knihovny Máje. Jmenovala se „Soucit: tragikomedie o 1 dějství“ (Císler, 1926). Přečetla jsem si ji a konstatuji, že její obsah je de facto vysoce aktuální. Přednosta, resp. starosta, obce svolal výbor, který měl rozhodnout, kdo z několika žadatelů o umístění v chudobinci nebo v útulně, jedno jediné volné místo získá. V divoké diskusi zpočátku odmítali vyhovět Vencalce, „vdově se špatnou pověstí“, přesto, že „nyní je chudákem, má nohy a ruce zchromlé“. Ostatní žadatelé byli ovšem také staří, chudí a nemocní. Kritériem „soucit ano, ale jen s tím, kdo si ho zaslouží“ byl poměřován každý žadatel, dokonce i Antonín Novák, který jako kdysi bohatý člověk založil právě místní chudobinec a útulnu. Výbor usoudil, že „dost je pro něj maštal u pastoušky“, kam byl odveden a „na větvi suché slámy“ vzápětí zemřel. Místo v chudobinci získala Vencalka. To proto, že nikdo z mužů výboru si nebyl jist, zda náhodou není otcem její jediné dcery. Obava, že dcera by mohla „něco“ zveřejnit, tj. otcovství jednoho z nich, způsobila, že všechna rozumná kritéria zásluhovosti o obec, zdravotního stavu i sociálního statutu byla u všech žadatelů upozaděna. Kdysi veselá „vdova se špatnou pověstí“ měla prostě navrch. Císlerova hra je nepochybně nadčasová, protože k manipulaci s kritérii soucitu a respektovanými etickými principy dochází i dnes.

Altruismus

Výraz altruismus je pozdější označení soucitné pomoci „bližnímu svému“. Jeho autorem je francouzský filozof a zakladatel filozofického pozitivismu a sociologie Auguste Comte (1798–1857). Byl přesvědčen o tom, že je třeba „pracovat pro druhé“. Odsuzoval egoismus a zdůrazňoval význam tradičního milosrdenství spojený s křesťanskou láskou. Altruismus bývá definován jako projev nesobecké, ale účinné pomoci člověku v nouzi.

Základními znaky altruismu jsou: dobrovolnost, užitek pro druhého a obětování svého času nebo vlastních finančních nákladů. Bývá uváděna také nezištnost, která je ovšem problematická. Poskytne-li člověk milodar neznámému člověku třeba na ulici, získá „pouze“ dobrý pocit, což není málo. Díky moderním neurozobrazovacím technologiím je prokázáno, že v případech altruistických činností „se v lidském mozku aktivuje vývojově starý systém odměny“ (Koukolík, 2007, s. 69), tedy právě onen příjemný pocit. Tento projev altruismu bývá nazýván „biologickým altruismem“, který sehrál významnou roli v evoluci lidstva (Koukolík, 2007, s. 75).

„Naivní altruismus“, tedy ten bez očekávání nějaké formy protislužby, neexistuje. V altruistickém konání jsou obsaženy egoistické zištné prvky, někdy méně jindy více zřetelné. Darující totiž očekává, že bude také někdy obdarován. Pomohl a bude mu pomoženo. Pro tyto častější případy je rezervován pojem „odložený reciproční altruismus“ (Záškodná, Mlčák, 2009, s. 16), nebo také „reciproční služba“ (Cílek, 2022, s. 316). Neodsuzujme ale „zrnka egoismu“, protože reciproční, byť odložený altruismus je projevem vzájemně nutné pomoci a stability společnosti. Totéž bývá někdy označováno také termínem „sociální výměna“, která je, stejně jako soucit, mimořádně významná. Problémem je, že jsou moderní společnosti velmi početné, nepřehledné, etnicky i názorově rozdělené a mnozí lidé se cítí být „ztraceni v davu“. To platí především pro přelidněné městské aglomerace, ve kterých žije stále větší počet lidí světové populace. Extrémními městskými aglomeracemi jsou Káhira s 20 miliony obyvatel a keňská Nairobi se 40 miliony lidí (Cílek, 2022, s. 258). Důsledkem je obranný a funkčně prospěšný život v „bublinách“, který existuje i u nás. V těchto „bublinách“ je ještě víceméně možné, že každý „zná“ každého a analogie s realitou malých a funkčních komunit je zřejmá. Situaci nepochybně posilují digitální technologie. Stává se, že někteří přátelé se znají jen virtuálně. Názorová shoda ale bývá značná a je důvodem pro případnou vzájemnou faktickou pomoc.

Nezastírejme si, že přístup k pacientům, kteří jsou lékaři či setře známy „z bubliny“, je zcela jiný než k těm neznámým. Zdravotníci jsou k nim vstřícnější a milejší a projevují s nimi i jistý soucit. Podobně vstřícní jsou také k lidem, kteří v nich z jakýchkoliv důvodů vzbuzují sympatii. Sympatizovat s někým znamená „míti k někomu náklonnost, míti účast na duševních stavech někoho druhého, míti soucit s někým“ (Masarykův slovník naučný, 1939, s. 1118). Zarážející je, že mezi takové sympatizanty nebo známé „z bubliny“ nepatří ani lékaři ani sestry z jiné bubliny, přestože všichni zdravotníci tvoří v jistém smyslu také specifickou „bublinu“. Což ovšem souvisí také s poklesem kolegiality, na který si zdravotníci nezřídka oprávněně stěžují.

Většina lidí je altruisticky orientovaná a někteří pomáhají ostatním i mimo svou „bublinu“. Svědčí o tom štědře dotované sbírky vyhlášené na pomoc konkrétním nemocným lidem nebo na pomoc určitým skupinám osob se stejnou diagnózou. Někteří altruisté se věnují pomoci celoživotně a považují svou práci pro druhé za celoživotní poslání, ve kterém našli i svůj smysl života. Za všechny můžeme jmenovat světově známou Matku Terezu. Ve vysoce individualizované západní společnosti „nesmíme akceptovat, že sebestřednost je jádrem člověka“, konstatuje například německý pastor Rainer Ehlers, který několik desetiletí pomáhá lidem s AIDS, a dodává, že „pomáhat lidem, kteří jsou v nouzi, je uspokojující zkušenost“ (Pandemie der Güte, s. 8–16). Nepochybně tak jinými slovy vyjadřuje onen výše zmíněný příjemný pocit. V této souvislosti lze jistě souhlasit s názorem, že ti, kteří se věnují dobrovolnické činnosti, bývají v životě spokojenější (Mikoška, Novák, 2017, s. 126).

Zbývá dodat, že pokud bychom rezignovali na altruistické aktivity v důsledku současného akcentu na individuální zájmy a prospěch, stal by se nakonec každý každému vlkem bez šance na přežití společnosti. Velké riziko takové neblahé perspektivy stručně a výstižně popsal F. Koukolík. Denně jsme svědky „poškození sociálního kapitálu“, kde „důvěra lidí se mění v nedůvěru, stoupá míra agrese a intolerance mezi skupinami...“ objevuje se „parochiální altruismus“ (Koukolík, 2022, s. 79). Ten spočívá v tom, že věnujeme „přízeň vůči členům vlastní skupiny a nepřízeň vůči členům cizích skupin“ (Koukolík, 2022, s. 79). Analogie s favorizovanými skupinami žijícími v „bublinách“ je evidentní. Z uvedených důvodů je nutné stále opakovat, že altruismus je kolektivní lidskost a výrazem mravního chování.

Empatie

Empatie je často používaný pojem, jímž rozumíme schopnost vcítění se do „duše“ druhého člověka, s cílem vidět svět jeho očima. Tím mu porozumět a je-li v nouzi, tak mu také pomoci. Pojem empatie, je sice znám už od časů Aristotela, ale vysoce přínosné empatické metody, které jsou používány v psychoanalýze a psychoterapii, byly rozpracovány až ve 20. století. Stručnou historii pojmu empatie popsali např. V. Linhartová (Linhartová, 2011, s. 71–77), Z. Adam, J. Klimeš a Z. Boleloucký. Upozornili na to, že pojem empatie uvedl do českého odborného písemnictví psychiatr Lubomír Hanzlíček (1916–1984), když o ní psal v knize s názvem „Psychiatrická encyklopedie“ z roku 1979 (Hanzlíček, 1979). Připomněli také, že se od té doby začali psychiatři intenzivně věnovat empatii, o čemž svědčí nárůst časopiseckých statí na uvedené téma právě od roku 1979. Tento boom pokračuje, protože v rešerši na téma soucit, kterou jsem si nechala vypracovat v Národní lékařské knihovně a která čítá 336 časopiseckých bibliografických položek, jednoznačně dominuje téma empatie. Kromě několika výjimek autoři těchto statí sice úvodem zmínili empatii, ale ihned přešli k podrobnému výkladu vzájemné komunikace mezi lékařem a pacientem. Problém je, že rozhodně nestačí technické zvládnutí základních i propracovaných forem komunikace, jejíž důležitost nikdo nezpochybňuje. Je třeba uvažovat o obsahu a cílech takové komunikace, přinejmenším v rámci empatického zaujetí. To proto, že teprve „empatická účast“ vzbuzuje obavy o druhého člověka a „mobilizuje v nás potřebu pomoci“ (Goleman, 2014, s. 106). Jak posilovat empatii u všech pomáhajících, a to i u těch, kterým byla do vínku dána v menší míře, je tematizována v značném množství knih. Za všechny uveďme alespoň publikace amerického psychologa Daniela Golemana. Ten je celosvětově znám především jako autor bestselleru „Emoční inteligence“, kde zdůrazňuje, že o úspěších člověka více rozhoduje schopnost empatie než vysoké IQ (Goleman, 2011). V další své vlivné knize s názvem „Pozornost: skrytá cesta k dokonalosti“, popisuje mj. i způsob, jak se empatii mají učit lékaři. Časté námitce, že lékaři na ni nemají čas, oponuje a tento argument považuje za mýtus. To proto, že „empatie z dlouhodobého hlediska čas naopak šetří“ (Goleman, 2014, s. 122). Kriticky je třeba k jeho názoru dodat, že je třeba rozlišovat mezi lékaři různých specializací. Např. rentgenologové jistě vystačí s ohleduplným a slušným chováním, zatímco ti, kteří pečují např. o psychicky nemocné nebo psychicky alterované, o onkologicky, chronicky nemocné nebo umírající, by měli techniky empatie používat pravidelně. Důležité je, aby zvládli nejen techniku vcítění, ale také techniky distancovat se od utrpení svých pacientů. Lékař přece nemůže se svým pacientem „plakat“, stejně tak nemůže jeho problémy po skončení služby lehce „hodit za hlavu“. Nezbývá, než emoční identifikaci s nemocným, doplnit také reidentifikací, což je proces, který zahrnuje zvládnutí svých vlastních emocí, z nichž některé byly „probuzeny“ sdělením těch pacientových.

Rozvoj vrozené empatie záleží na těch, kteří o nás v dětství pečovali (Mikoška, Novák, 2017, s. 12). „Kontinuální citová pozornost matky“ je nesporně „podmínka emoční bezpečnosti v rodině“ (Mikoška, Novák, 2017, s. 123) i v pozdějším dospělém životě. Neměli bychom ji ale poztrácet v průběhu svého života. Není to lehké, protože moderní technicistní přístup k pacientům, jehož léčebný přínos nelze zpochybňovat, nebo soukromý „život na sítích“, který postrádá důležitý osobní kontakt, hladinu empatie snižují. Je opakovaně doloženo, že vliv digitálních technologií redukuje empatii, a mají v tomto smyslu negativní vliv především na děti a dospívající. Další negativní vlivy digitálních technologií podrobně popsal Manfréd Spitzer (Spitzer, 2016a; Spitzer, 2016b).

Pomáhající profese

Je všeobecně známo, že lékaři, zdravotní sestry a další reprezentanti pomáhajících profesí jsou vysoce prosociálně orientovaní. Méně je známo, proč tomu tak je. Nevystačíme totiž pouze s vysvětlením, že právě pro svou ochotu a schopnost pomáhat druhým lidem si vybrali jednu z pomáhajících profesí. Abychom porozuměli jejich prosociální orientaci a oni sami si jejího zdroje byli vědomi, musíme znát jejich vnitřní motivace pro takovou volbu. Významným odborníkem, který se patrně jako první tomuto citlivému problému věnoval je německý psycholog a psychoterapeut Wolfgang Schmidbauer. Už v roce 1977 vydal knihu „Syndrom pomocníka“ (Schmidbauer, 2008), ve které popsal, že nastane-li v dětství, a to dokonce opakovaně, stav tzv. odmítaného dítěte, naučí se ono potlačovat své emoce a nezveřejňovat svá přání. Odmítnuté dítě ale není zanedbávané dítě. Rodiče se starají, své dítě milují, ale chybují v tom, že v určitých situacích dobře neodhadli potřeby dítěte a neposkytli mu náležitou citovou podporu, vyjádřenou pohlazením, oceněním, pochopením. Důsledkem je celoživotní absence „základní jistoty či bezpečí a také důvěry v sebe a svět“ (Benda, 2019, s. 95). Takto „emotivně zraněné“ dítě pak v dospělosti vyrovnává uvedený deficit „výkonností a konáním dobra“. Nic nežádá, nic neočekává, nic nepotřebuje, vše zvládne a neumí nebo se zdráhá si říci o pomoc. Uvedené projevy všichni známe a identifikujeme je zejména u zdravotních sester. Ostatně právě zdravotní sestry byly respondentkami většiny výzkumů, týkajících se motivů pro volbu pomáhající profese. Motivy lékařů pro volbu povolání jsou vícečetné, často je důvodem skutečnost, že vyrůstali „v doktorské rodině“ a chtějí v rodinné tradici pokračovat. Stává se také, že když budoucího lékaře postihla v dětství závažná nemoc a byl úspěšně vyléčen, chce vynaloženou námahu svých zachránců oplatit. Můžeme dovodit, že svou volbou stát se lékařem realizují „odložený reciproční altruismus“.

Na práci W. Schmidbauera, který je autorem mnoha dalších knih se stejnou tematikou, navázali další autoři. Např. Angelika Rohwetterová, která souhlasně rekapitulovala Schmidbauerovy názory, doplnila, že „jakákoliv narážka pacienta na to, že pomoci už není zapotřebí, představuje další zranění“ pomáhajícího (Rohwetter, 2022, s. 70). Potřeba uznání je tak významná proto, že je ekvivalentem jeho nedostatku v dětství. Ústní ocenění nebo drobný dárek jsou de facto opožděným pohlazením. Nedostatek ocenění pomáhající někdy vyrovnávají „nadměrnou angažovaností“ s rizikem, že zanedbají plnění svých individuálních a jistě důležitých potřeb (Rohwetter, 2022, s. 70).

Dnes panuje shoda v názoru, že „psychické zranění“, ke kterému dojde v dětství, je rozhodující pro prosociální orientaci dotyčného člověka, někdy ovšem i pro orientaci protisociální. Výklad základních a skrytých motivací pro volbu pomáhající profese by zasluhoval samostatné pojednání. Zde je jen stručně zmíněn proto, abychom uvedli nové, zatím poměrně málo známé fenomény, a to únavu ze soucitu a soucit se sebou.

Únava ze soucitu (compassion fatigue)

Únavou ze soucitu se zabývají především psychologové, které často postihuje proto, že dominantě pracují s pacientovými a následně i svými emocemi. Angelika Rohwetterová ale zdůrazňuje, že postihuje i ty, kteří „pracují na onkologii a se starými či depresivními lidmi“. To proto, že právě u jmenovaných skupin pacientů často není namáhavá péče ošetřujících „korunována úspěchem“ (Rohwetter, 2017, s. 8). Ostatně není náhodou, že ještě v 70. letech 20. století byla onkologie, stejně jako geriatrie, označována za málo nadějnou nebo dokonce beznadějnou medicínu. Situace k lepšímu, jmenovitě v onkologii, se změnila až s rozvojem přesnější diferenciální diagnostiky a vývojem nových léků a terapeutických postupů. Geriatrie sice také ztratila nehezké označení beznadějné medicíny, ale ochota pomáhajících věnovat se péči o staré nemocné lidi je podstatně nižší, než je jejich ochota angažovat se v oborech tzv. vítězné medicíny. A. Rohwetterová uvádí i tzv. stres ze soucitu, jehož podstatou je poznání pomáhající osoby, že „nemůže být vždy spokojená s tím, jaké možnosti podpory může nabídnout“ (Rohwetter, 2017, s. 24). Jinými slovy řečeno, chtěla by člověku v nouzi pomoci víc, ale nemá k tomu už sílu, čas, kompetence nebo potřebné znalosti. Zbývá ještě zdůraznit, že únava ze soucitu může postihnout nejen jednotlivce, ale i část nebo dokonce celý ošetřovatelský tým v kterémkoliv medicínském oboru. Patrně s výjimkou oborů (např. chirurgie), kde je hyperaktivita, vedoucí k „normální“ únavě, korunována úspěchem.

Únavu ze soucitu nelze zaměňovat s jinými negativními dopady náročného profesionálního pomáhání, jako jsou syndrom vyhoření, deprese a sekundární traumatizace. Únavu ze soucitu A. Rohwetterová považuje za tak zátěžovou záležitost a zvláštní typ postižení, že navrhuje, aby byla zařazena mezi nemoci z povolání (Rohwetter, 2017, s. 9).

Syndrom vyhoření je u nás dobře známý a „populární“ i v laické veřejnosti. Podstatné je, že mu únava ze soucitu časově předchází. Z tohoto důvodu A. Rohwetterová nabízí ve své knize praktické rady a cestu k opětovnému nalezení „uctivého postoje ke klientům včetně zdravé míry soucitu“ (Rohwetter, 2017, s. 10). Jsou to příklady aktivní prevence rozvoje syndromu vyhoření. Pozornost bychom měli věnovat i její další knize, kterou dobře vystihuje její název: „Smíření: Proč není vnitřního míru bez smíření“ (Rohwetter, 2022).

Soucit se sebou (self-compassion) a všímavost (mindfulness)

Soucit se sebou je u nás relativní novinkou, přestože o něm už existuje rozsáhlá odborná literatura, a dokonce existují i vědecké instituce, které se soucitu obecně, i tomu se sebou, výzkumně věnují. Např. v Stanfordském centru pro výzkum a vzdělávání v oblasti soucitu (The Center for compassion and altruismus research and education Stanford University California).

Jako první definovala soucit se sebou americká psycholožka a psychoterapeutka Kristin Neffová už před 20 lety. Každý člověk občas prožívá svá individuální trápení. Vysoká sebekritičnost až sebeodsuzování vede člověka k úvahám, že měl něco udělat jinak či jindy. Výsledkem bývá lítost a zejména sebezničující sebelítost, která situaci nemůže ani zklidnit ani vyřešit. Lepší cestou je „chápat vlastní utrpení“ a z něho vyplývající emoce, které je nutné zpracovat a „navodit stav klidu a bezpečí“ (Neff, 2003). Předpokladem k tomu je všímavost. Podle K. Neffové má soucit se sebou tři základní části:

1. Laskavost se sebou ve chvílích, kdy jsme v obtížích.

2. Lidskou sounáležitost. Ta spočívá ve schopnosti soucítění, které zahrnuje pochopení, že trápení i osobní neúspěchy patří k obecné zkušenosti každého člověka.

3. Všímavost k vlastním, zejména negativním, neuvědomovaným, potlačovaným nebo zveličovaným, emocím (Neff, 2003).

Rozhodně není lehké ve chvílích, kdy s námi cloumá lítost, vztek a nutnost hledat přiměřené řešení, jak se z nesnází dostat ven, být k sobě laskavý, ale pokusme se o to. Lidské sounáležitosti většinou rozumíme, protože víme, že „neštěstí nechodí po horách, ale po lidech“. Klíčem k pochopení soucitu se sebou je všímavost k vlastním emocím, tedy „schopnost uvědomovat si procesy v naší mysli a těle s porozuměním a soucitem“ (Benda, 2019, s. 12). Zejména proto, že nedostatek tohoto druhu všímavosti „hraje významnou roli v etiologii duševních poruch“ a paradoxně právě u nich „může mít terapeutický efekt“ (Benda, 2019, s. 12).

Proto techniky, jak uplatnit soucit se sebou, cílí na rozvoj všímavosti mj. prostřednictvím meditací. K. Neffová, J. Benda ani další odborníci nezastírají, že se ve své práci inspirovali buddhismem. Soucit i metody meditace jsou pro něj tradiční. V Číně je bohyně soucitu Kuan Jin uctívána více než 1000 let. Lidé věří, že je může doprovázet na duchovní cestě, při které mohou přijmout její láskyplné soucítění. V asijských zemích existuje více bohyní soucitu. V některých regionech je oslavována např. tzv. Bílá Tara, která je bohyní Matkou a Soucitu (Schenker, 2008).

Metody, jak pracovat s všímavostí, jsou dobře popsány, u nás např. Janem Bendou, který svou knihu o všímavosti a soucitu doplnil podtitulem „Proměna emocí v psychoterapii“ (Benda, 2019). Správně tím naznačuje, že popsané metody najdou uplatnění právě v psychoterapii a doplňuje, že mohou být přínosné i pro reprezentanty jiných lékařských specializací, i ve zcela jiných oborech lidské činnosti. Uvádí např. „koučink nebo korporátní ekonomickou sféru“. Jistě může pomoci nejen reprezentantům pomáhajících profesí, ale i všem lidem, kteří chtějí pracovat na seberozvoji a sebepoznání.

Vzhledem k tomu, že laskavost k sobě a soucit se sebou je alfa a omega psychické pohody, neudivuje, že se v posledních letech hlásí do kurzů všímavosti „kde kdo“, jmenovitě manažeři, učitelé. Kurzy všímavosti zažívají v USA a dalších západních zemích boom a lze předpokládat, že budou dostupné a oblíbené i u nás. Prostě proto, že v hektickém světě nemnozí lidé chtějí najít klid alespoň ve své duši. A to i přesto, že definovat, co je všímavost v širokém kontextu není snadné. Je to „relativně stabilní charakteristika osobnosti“ nebo „specifická schopnost“ jednotlivců, „mentální proces či duševní stav“ – ptá se J. Benda (Benda, 2019, s. 19). K. Neffová k témuž dodává, že všímavost vede k tomu, že negativní emoce nejsou potlačovány ani zveličovány, a jejich akceptace je očistná (Neff, 2003). Porozumění ke svým negativním emocím je způsobem, jak může jednotlivec dozrát v soběstačného člověka vědomého si svých předností a chyb.

Odborně vedené kurzy všímavosti jsou časově náročné a parně i drahé. Jsou i tací lidé, kteří jsou přesvědčeni, že je nepotřebují nebo nesdílejí sympatie k metodám soucitu se sebou a všímavostí. Mohou mít třeba i pravdu, protože jsou vyzrálou osobností, která netrpěla nebo se sama vyrovnala s vlastními negativními emocemi. V této souvislosti je vhodné připomenout i resilienci, tedy vrozenou odolnost či pružnost, která se u jednotlivých lidí výrazně liší. Ti, kteří jsou si vědomi toho, že jejich problémy souvisí s výrazným snížením všímavosti ke svým negativním emocím, bývají frekventanty kurzů všímavosti.

Jisté ovšem je, že by bylo u nás vhodné věnovat pozornost i všeobecné všímavosti, která se v moderní individualizované společnosti výrazně snižuje, nebo dokonce vytrácí. Lidem prostě vadí, že si jich ostatní v běžném denním kontaktu málo, nebo vůbec nevšímají. V méně sofistikované formě a bez dlouhého speciálního výcviku bychom měli být k sobě všímavější, a to na pracovišti, ve školách i v běžném společenském styku. Nebude to lehké v době, kdy je pěstován kult individuálního úspěchu a kdy se postupně „etika povinnosti vyčerpala“, pak byla nahrazena „etikou zodpovědnosti“ a po roce 1990 vyústila „v etiku individualismu“ (Cílek, 2022, s. 321).

Závěr

Soudržnost komunity byla a je důležitá pro její přežití a prakticky je realizována spoluprací a vzájemnou pomocí všeho druhu. Aby se efektivně dařila, předpokládá vzájemnou důvěru. V moderních společnostech, a vidíme to i u nás, klesá důvěra ve stát, vědu, autority. Lidé nevěří nikomu a ničemu s výjimkou těch, které akceptují ve svých „bublinách“. Pokud svá „přátelství“ realizují především na sociálních sítích, je omezen, nebo jim zcela chybí reálný autentický vzájemný kontakt. „Recept“, jak uzdravit svět, aby dospěl do stadia vstřícného aktivního porozumění a soucitu, neznám. Jsem ale přesvědčena o tom, že zdravotníci a další reprezentanti pomáhajících profesí spolu s pacienty, kterým pomáhají, jsou de facto takovou zvláštně uzavřenou a časově omezenou komunitou, protože pacienti přicházejí i odcházejí, ve které lze uplatňovat zásady soudržnosti jistého druhu. Budeme spokojenější my i naši pacienti.

Soucit, historicky označovaný také jako ctnost, je přes všechny současné problémy stále výsostnou lidskou hodnotou. Pamatujme na to, že je limitní pro kohezi každé společnosti!

Literatura a zdroje:

1.ADAM, Z., KLIMEŠ, J., BOLELOUCKÝ, Z. Empatie lékaře je přidanou hodnotou k terapii s pozitivním vlivem na výsledek léčby. Acta medicinae, 2021, 10(17), s. 94–99.

2.BENDA, J. Všímavost a soucit se sebou. Proměna emocí v psychiatrii. Praha: Portál, 2019.

3.BRINK van den, E., KOSTER, F., NORTON, V. A practical guide to mindfulness-based compassionate living: Living with heart. New York: Routledge, 2018.

4.CEYP Z PECLINOVCE, JB. Pathologie nervu soucitného. Čas. Lék. čes., 1868, 45(7), s. 359–360.

5.CÍLEK, V. Přijít za svítání. Vybrané eseje z let 2002–2022. Praha: Dokořán, 2022.

6.CÍSLER, J. Soucit: tragikomedie o 1. dějství. 2. vyd. Praha: Máj, 1926.

7.GOLEMAN, D. Emoční inteligence. Praha: Metafora, 2011.

8.GOLEMAN, D. Pozornost: skrytá cesta k dokonalosti. Brno: Jan Melvil, 2014.

9.HANZLÍČEK, L. Psychiatrická encyklopedie. Praha: Výzkumný ústav psychiatrický, 1979.

10.CHALUPECKÝ, J. O soucitném onemocnění očí. Čas. Lék. čes., 1899, 38(31), s. 628–631.

11.KOUKOLÍK, F. Proč se Dostojevskij mýlil? O vědomí, empatii, altruismu, lásce, zlu a religiozitě. Praha: Galén, 2007.

12.KOUKOLÍK, F. Empatie – skok představivosti do hlavy jiného člověka. Medical Tribune, 2018, 14(14).

13.KOUKOLÍK, F. Bulšit: O žvanění v organizacích, médiích, politice a vědě. Praha: Galén, 2022.

14.LINHARTOVÁ, V. Empatie, její význam a formy. In: PTÁČEK, R., BARTŮNĚK, P., et al. Etika a komunikace v medicíně. Praha: Grada Publishing, 2011, s. 71–77.

15.MIKOŠKA, P., NOVÁK, L. Jak současná věda objevuje empatii: transdisciplinární pohled na klíč k lidské duši. Červený Kostelec: Pavel Mervart, 2017.

16.NEFF, KD. The development and validation of a scale measure self-compassion. Self and Identity, 2003, 2(3), p. 223–250. (též online)

17.Pandemie der Güte. Der Spiegel: 2022, 16 (16. 4.), p. 8–16.

18.ROHWETTER, A. Versöhnung. Warum es keinen inneren Frieden ohne Versöhnung gibt. Stuttgart: Klett-Cotta, 2017.

19.ROHWETTER, A. Únava ze soucitu. Jak předcházet vyčerpání v pomáhajících profesích. Praha: Portál, 2022.

20.SCHENKER, D. Kuan Jin Bohyně soucitu. Praha: Pragma, 2008.

21.SCHMIDBAUER, W. Syndrom pomocníka. Praha: Portál, 2008.

22.Soucit (heslo): Masarykův slovník naučný. Díl VI. Praha: Československý kompas, 1939, s. 817, 1118.

23.SPITZER, M. Digitální demence. Brno: Host, 2016a.

24.SPITZER, M. Kybernemoc. Brno: Host, 2016b.

25.ZÁŠKODNÁ, H., MLČÁK, Z. Osobnostní aspekty prosociálního chování a empatie. Praha: Triton, 2009.

2

SOUCIT VMEDICÍNĚ – ÚVODNÍ PŘEHLEDOVÁ STUDIE

Jiří Mareš

Historické kořeny pojmu soucit jsou prastaré amotiv soucitu stím, jak trpí druhý člověk, nalezneme vposvátných textech judaismu, islámu, křesťanství ibuddhismu. Diskuse opojmu soucit asoucitném chování člověka nalezneme vdílech Spinozy, Kanta, Schopenhauera aj. V21. století bývá tento pojem chápán jako poněkud mlhavý aspolu spojmy důstojnost pacienta ajeho utrpení bývá často považován za „měkký“ aklinicky nepříliš relevantní. Medicínská literatura má tendenci zaměřovat se spíše na pojem „únava zdravotníků ze soucitu“ než na to, zda je našim pacientům poskytována „soucitná péče“ (Grundy, Landers, 2018).

Soudobá medicína totiž vytváří specifický kontext, vněmž se pohybují pacienti, jejich rodinní příslušníci, lékaři, nelékařští zdravotničtí pracovníci, ale iekonomové amanažeři působící ve zdravotnictví. Tento kontext ovlivňuje jak reálný způsob poskytování zdravotní péče, tak prožívání toho, jak celý zdravotnický systém funguje.

Britská lékařka de Zulueta (2013) konstatovala, že filozofické avědecké chápání soucitu se sbližují, přičemž oba přístupy zdůrazňují jeho nezbytnost pro mravný život arozvoj člověka. Současně však upozornila, že biomedicínské paradigma, ale itvrdě prosazované manažerské postupy, zvýrazňující ekonomické aspekty zdravotnické péče, sledování úzce chápané efektivity léčebných postupů, tržní ideologie se svým instrumentálním přístupem kjednotlivcům, to všechno zvyšuje riziko dehumanizované péče opacienty avymazání soucitu zposkytované péče. Úkoly zdravotníků bývají vřadě zdravotnických zařízení definovány přesně tak, aby se maximalizovala efektivita. Pracovní výkonnost zdravotníků je na takových pracovištích pečlivě sledována, aby se zajistilo dodržování vhodných postupů adosažení požadovaných výsledků. Demotivovaní lékaři se přesto snaží plnit svoji léčebnou roli, ale jejich pacienti mají pocit, že se oně zdravotníci dostatečně nezajímají, že jim na nich vlastně příliš nezáleží. Cítí se vnemoci opuštěni, narůstají vnich obavy aúzkost.

Český klinický psycholog Světlák vrozhovoru sredaktorkou Kovářovou (2019) mj. řekl: „Měli bychom si připustit, že medicína je do jisté míry taková, jací jsme my zdravotníci.“ Zatímco empatie vystavuje zdravotníky pasivnímu exponování tomu, jak druzí lidé strádají, soucit je aktivní způsob, jak takovou averzivní situaci uchopit, jak být platný apřitom se chránit před sdíleným utrpením. Soucit staví zdravotníka do aktivní pozice, neboť zdravotník pak využívá veškeré své kompetence, aby pacientům pomohl. Pokud zdravotník projevuje soucit, aktivuje se jeho prosociální chování, pozitivní emoce; zažívá odměnu amá tendenci se kdruhým lidem přibližovat, jít jim vstříc.

Pojem soucit asnahy ojeho definování

Snahy přesněji specifikovat pocity člověka vidícího utrpení druhých lidí ajeho snahu jim pomoci, tedy definovat složitý proces označovaný jako soucit, trvají po desetiletí. Osoucitu můžeme uvažovat vobecné rovině, ale také podle profese, vníž se objevuje; můžeme zvažovat jeho podoby podle toho, čeho nebo koho se soucit týká, jak se proměňuje aco je jeho výsledkem. Strauss et al. (2016) však připomínají určitý paradox: všeobecně se uznává důležitost soucitu vpéči opacienty abadatelé mu věnují stále větší pozornost. Přesto neexistuje konsenzus vjeho definování aani konsenzus vtom, co patří mezi vhodné apsychometricky validní metody jeho měření. Přitom bez obecně uznávané definice nemůžeme soucit důkladněji zkoumat, nemůžeme zjišťovat míru soucitu zdravotníků, ani vyhodnocovat, zda jsou intervence posilující projevy soucitu skutečně účinné.

Saunders (2015) napsal, že termín „soucit“ je sice vběžné řeči velmi frekventovaný, ale málo se oněm věcně diskutuje. Citovaný autor rovněž tvrdí, že soucit je ctnost varistotelovském slova smyslu apatří kafektivním charakteristikám morálně jednajícího člověka. Třebaže se dispozice jednotlivých lékařů poněkud liší, soucit je základní složkou dobré lékařské péče opacienty vmnoha situacích. Vyžaduje však pevné zakotvení lékaře vmorálních zásadách. Soucit není jakousi daností; je to kvalita, kterou lze rozvíjet vkaždém znás.

Vpsychologii se soucit definuje jako silný pocit sympatií stěmi pocity smutku nebo úzkosti, které zažívá jiná osoba. Soucit obvykle zahrnuje touhu této osobě pomoci nebo ji utěšit (APA, 2023). Jiná definice říká, že soucit není jedincovo sdílení emočního stavu jiného člověka, ale emoce sama osobě. Při soucitu je emoce jedincem vnímána abývá dál utvářena (…) zážitkem osobního distresu zutrpení druhého člověka. Jádrem mezilidského vztahu je tedy dojetí zutrpení druhého člověka atouha mu pomoci (Lazarus, 1991, s. 289).

Vbioetice zpravidla soucit zahrnuje pojmy jako sympatie, empatie, pocit sounáležitosti sbližním, laskavost, péči, lásku klidem aněkdy ilítost amilosrdenství. Jde ocharakterové rysy, které profesionálům umožňují využít svých kognitivních schopností apsychomotorických dovedností pečovat okonkrétního pacienta, léčit ho auspokojovat jeho potřeby. Potřeba pečujícího aléčebného vztahu profesionála kpacientovi dělá ze soucitu mravní ctnost (Miller-Keane, O‘Toole, 2003).

Ve zdravotnictví se setkáváme sřadou definic soucitu. Soucit lze definovat jako citlivost, kterou jedinec projevuje, aby porozuměl utrpení jiné osoby. Citlivost je spojena sochotou pomoci této osobě, vrátit jí pohodu analézt řešení její situace. To by měla být každodenní povinnost zdravotnických pracovníků (Perez-Bret et al., 2019).

Zajímavou shrnující definici soucitu předložil odborné veřejnosti tým anglických badatelů (Strauss et al., 2016). Soucit je podle nich kognitivní, afektivní abehaviorální proces. Sestává zpěti složek, které na sebe navzájem odkazují avážou se ina jiné projevy soucitu. Jde otyto složky:

1.rozpoznávání utrpení druhého člověka;

2.pochopení univerzálnosti utrpení vlidské zkušenosti;

3.zažívání pocitu empatie vůči trpící osobě; tento pocit souvisí svnímáním distresu udruhého člověka (jedná se oprojev emoční rezonance);

4.tolerování nepříjemných pocitů, které jsou reakcí člověka na trpící osobu (např. distres, vztek, strach), takže člověk zůstává otevřený vůči trpící osobě, akceptuje ji, přijímá ji;

5.motivace jednat, která ústí do snahy zmírnit utrpení druhého člověka.

Existují idefinice, které nevznikají analýzou dosavadních definic, ani diskusemi specialistů. Vznikají vrámci kvalitativních výzkumů, při nichž se zjišťují aanalyzují názory izkušenosti zdravotních sester sposkytováním soucitné péče atím, jak je tato péče přijímána běžnými pacienty. Např. metaetnografický přístup (Green, 2019) identifikoval pět aspektů soucitu ošetřovatelské péče:

1.výsledkem opravdově míněné aúčinné motivace sester je, že si pacienti dobře uvědomují projevy soucitu ze strany sester;

2.emočním propojením se rozumí schopnost zdravotních sester rozpoznat, že pacienti trpí, aproto se sestry snaží navázat snimi potřebný asmysluplný kontakt;

3.komunikování sester spacienty abudování vzájemného porozumění zahrnuje snahu sester pochopit, jak se na věc dívají sami pacienti, asnahu jednat snimi autenticky, se skutečným zájmem ojejich problémy;

4.být spacientem neznamená jen fyzickou přítomnost sestry, ale také její citové naladění aprojevy pozornosti kpacientovým problémům;

5.adekvátní postupy sester vedou kindividualizované péči, včetně soucitného jednání, jež ústí vřadu soucitných akcí, včetně těch, které vyplývají znepředepsaných aktivit, jimiž sestry reagují na aktuální potřeby pacienta.

Ve většině definic soucitu autoři implicitně předpokládají, že zdravotničtí pracovníci ajejich pacienti pocházejí zrelativně homogenní skupiny obyvatel, což už při vzrůstající migraci lidí přestává platit. Je tedy vhodné zmínit přehledovou studii kanadských autorů (Singh et al., 2018), která zkoumala publikace zlet 1946–2017 osoucitné péči uetnicky různorodých populací. Identifikovala téměř 2300 textů, ale zvolená kritéria splnilo jen 23 prací. Soucit byl vtěchto pracích charakterizován třemi podobami: jako ctnosti, jimiž se vyznačují osoby poskytující zdravotní péči (vstřícnost, laskavost, nezaujatost), dále konkrétní jednání zdravotníků (úsměv, povzbudivý dotyk, poskytování sociální opory, pohotové reagování, jež zmírňuje utrpení pacientů), akonečně výsledný efekt těchto snah: překonání kulturních rozdílů, podpora důstojnosti pacientů, zlepšení péče opacienty azmírnění pacientových obtíží na konci života. Je však třeba, aby si zdravotníci uvědomili, že porozumění projevům soucitu azkušenosti pacientů se soucitnou péčí se sice liší podle jejich etnického původu, mohou se však lišit iv rámci téže etnické skupiny.

Rozdíly mezi blízkými pojmy

Rozdíly mezi pojmy, které jsou blízké pojmu soucit, se pokouší vymezit řada autorů. Pro tento oddíl jsme vybrali pohledy tří autorů, kteří je publikovali vnedávné době.

Sympatie, empatie, lítost asoucit. Řecký výraz „sympathein“ původně znamenal „trpící s“, zatímco výraz „empathein“ znamenal „trpící uvnitř“. Postupem času převládlo širší pojetí sympatie, které už není vázáno jen na lidské utrpení, nýbrž zahrnuje lidské pocity obecně. Veřejnosti je známo jedno pojetí sympatie, které označuje pozitivní, vřelý cit kdruhému člověku (tj. druhý člověk je mu sympatický). Tento cit bývá provázen pochopením, ba dokonce plným porozuměním, pocitů druhého člověka. Pro náš výklad je ovšem důležitější druhé pojetí. Chápe sympatii jako sdílení téhož pocitu sdruhým člověkem (pochopitelně pokud je to pro jiného člověka vůbec možné) apřitom kněmu mít kladný postoj. Při sympatii dochází ktéměř symetrické situaci, kdy se vnitřní stavy obou osob velmi blíží. První krok ke sbližování by se dal nazvat vduchu Hoffmanova pojetí (2000) „emoční nákaza“. Rozdíl mezi „emoční nákazou“ asympatií spočívá vtom, že „nákaza“ je záležitost nevědomá ajednoznačně omezená na vlastní osobu. Sympatie je naproti tomu zaměřena na jinou osobu.

Empatií vklinickém kontextu se rozumí lékařovo adekvátní pochopení toho, co se děje uvnitř pacienta, ito, na co si pacient lékaři stěžuje. Jde opacientovy vjemy, pocity (např. bolest), pacientovy názory na nemoc ajejí příčiny, jeho hodnotící přesvědčení oněčem, jeho obavy inaděje, ale také jeho názory na práci lékaře aprůběh léčby. Pojem „lékařovo adekvátní pochopení“ má vodborné literatuře tři podoby:

1.emoční zaangažovanost lékaře astupeň emoční shody lékaře spacientem ajeho stavem; tato shoda je důležitá pro lékařovo porozumění tomu, co se spacientem děje;

2.vliv lékařových subjektivních charakteristik pro jeho empatický přístup;

3.eticky správný přístup kpacientovi.

Vpojmu litování je obsažen určitý odstup od druhého člověka. Lítost je však dobře míněná emoce; uznává neštěstí, inklinuje kpomoci druhému člověku. Lítost někdy zahrnuje úlevu typu: „Díky bohu, že to nepotkalo mě.“ Lítost občas přináší ijistou dávku samolibosti zdravotníka, jeho radost zvlastní nadřazenosti adobrotivosti. Proto obvykle pacientovi není příliš příjemné zažívat situaci, že ho někdo lituje.

Empatie, přenos (transference) asoucit. Empatii můžeme definovat jako schopnost pochopit nebo vcítit se do toho, co zažívá jiný člověk, apodívat se na problém zjeho pohledu. Jde osnahu vžít se do postavení druhé osoby, zaujmout její pohled na svět. Existují dvě podoby empatie, dvě související koncepce. „Kognitivní empatie“ se zajímá oto, jak ten druhý člověk uvažuje, co si tak může myslet. Jde ojeho pohled na věc, jeho perspektivu. „Afektivní empatie“ se zase zajímá oto, jak se emoce jednoho člověka přenášejí na druhého. Jinak řečeno, nakolik jsou pocity jednoho člověka přenositelné na druhého, nakolik jsou „nakažlivé“. Mluví se také o„emoční rezonanci“ nebo „emoční nákaze“.

Někteří autoři se proto domnívají, že je obtížné striktně oddělit empatii od přenosu (transference). Přenos zahrnuje zkušenosti avztahy zminulosti, které ovlivňují současné zkušenosti avztahy. Zmiňme třeba přenášení pocitů vůči rodičům např. na partnera či děti anebo opakování dosavadních vzorců pocitů achování při setkání snovým člověkem. Tento přenos je způsoben nevědomými závěry, jež si jedinec odvodil zpředchozích zkušeností spodobnými jedinci. Jinak řečeno, nejde opouhý přenos, ale ourčitou formu afektivní empatie, která má blízko k„emoční rezonanci“.

Pokud jde osoucit, rozumíme jím prastarou abožskou vlastnost člověka, která bývá definována jako schopnost aktivně si představit stav trpícího jedince, sdílet jeho trápení asnažit se jeho obtíže zmírnit. Soucit je tedy víc než empatie, neboť ta končí uohleduplnosti, zatímco soucit odráží utrpení samotné. Kterýpak pacient by si nepřál zažít takovou silnou emocionální investici ze strany svého lékaře či sestry? (McNally et al., 2019)

Empatie, sympatie alítost. Původní, historický význam pojmu empatie zahrnoval cítění avnímání světa zpohledu druhého člověka. Empatie bývá vodborných publikacích charakterizována jako způsobilost, kognitivní schopnost, dovednost, pocit, porozumění, dispozice či proces. Vsoučasné době se definuje jako fyziologická zkušenost, že člověk cítí to, co pociťuje druhá osoba, asvou zkušenost kognitivně zpracovává. Uvádí se také, že jde oschopnost jednoho člověka vnímat aprožívat svět zpohledu subjektivních zkušeností jiné osoby.

Původní, historický význam pojmu sympatie zahrnoval pocit blízkosti, sounáležitosti sjinou osobou, nebo pocity podobné pocitům jiného člověka, včetně pocitů štěstí či naopak smutku. Sympatie bývá charakterizována vodborných publikacích jako schopnost, způsobilost či tendence směřovat kněkomu/něčemu, sdílení emocí, vzájemná přitažlivost. Vsoučasnosti se sympatie někdy definuje (Clark, 2010) také jako vyjádření obav, znepokojení či zármutku nad stresujícími událostmi, které zasáhly do života daného člověka.

Původní, historický význam pojmu lítost zahrnoval smutek pociťovaný nad cizím utrpením nebo neštěstím. Lítost měla spíše pozitivní konotaci. Lítost bývá charakterizována vodborných publikacích jako pocit, schopnost, stav mysli, morální stanovisko. Vsoučasnosti se lítost definuje jako povýšený nebo pohrdavý způsob litování někoho. Často je zaměřený na lidi, kteří jsou svým okolím vnímáni jako ubozí nebo ti, kteří si přivodili obtíže sami (Gerdes, 2011).

Poté, co jsme soporou oliteraturu naznačili rozdíly mezi příbuznými pojmy, se soustředíme jenom na pojem soucit.

Soucit ve zdravotnictví

Podle Georga (2022) můžeme ve zdravotnictví rozlišit nejméně čtyři podoby soucitu. Je to soucit usnadňující integrovaný přístup kpacientovi; soucit jako projev kompetentnosti zdravotníka; soucit jako interakce mezi zdravotníkem apacientem vkonkrétním zdravotnickém prostředí; soucit zdravotníků jako projev jejich ctností asnahy navazovat apoté rozvíjet takové vztahy, které pacientům pomáhají vyrovnat se strápením.

Soucit usnadňující integrovaný přístup kpacientovi. Soucit ve zdravotnictví je procesem, který zahrnuje pochopení pacienta, emoční rezonanci zdravotníka ajeho empatický zájem ocizí starosti, ocizí úzkost, bolest či utrpení. Obsahuje dále zdravotníkovu snahu pochopit azmírnit pacientovy obavy, úzkost aúsilí poskytnout mu emoční oporu. Důležitá je iznalost zvláštností daného pacienta (Mareš, 2019) ataké účinná komunikace spacientem apoznání pacienta vkomplexní síti vztahů aokolností doma ive společnosti (George, 2022).

Soucit jako projev kompetentnosti zdravotníka. Vroce 2012 byla publikována teorie soucitných kompetencí zdravotníků, která vycházela zkvality zdravotní péče poskytované pacientům zdravotními sestrami (Halldorsdottir, 2012). Za kompetentní zdravotní sestry jsou vní považovány ty, které mají úctu kpacientům, dokážou se vcítit do jejich problémů, citlivě snimi komunikují, dokážou je uklidnit ana základě svých odborných znalostí adovedností je provést náročnými ošetřovatelskými postupy. Obdobné úvahy platí ipro lékaře.

Soucit jako interakce mezi zdravotníkem apacientem vkonkrétním zdravotnickém prostředí. Podle Malenfanta et al. (2022) právě vklinickém prostředí nabývají na důležitosti mezilidské aspekty péče opacienta, ato ve dvou podobách: je to jednak mezilidský vztah zdravotníka apacienta, jednak způsob komunikování mezi zdravotníkem apacientem. Pokud jsou opakovaná setkávání zdravotníků spacienty neosobní, postrádají lidskou dimenzi, bývají ze strany pacientů pociťována jako setkání neupřímná, chybí jim cit asoucit. Jsou-li však na pracovišti dobré meziprofesní vztahy, zlepšuje se mezioborová atýmová spolupráce, pomáhá to zkvalitňování poskytované péče ilepším výsledkům péče.

Soucit zdravotníků jako projev jejich ctností, snahy navazovat arozvíjet takové vztahy, které pacientům pomáhají vyrovnat se strápením. Schopnost zdravotníků navázat lidský vztah spacienty, podělit se osvé životní zkušenosti tím, že vpříhodných situacích vyjeví své morální zásady, své ctnosti, projeví zájem oproblémy pacientů – to vše tvoří základ soucitné péče opacienta. Dovednost zdravotníků aktivně naslouchat svým pacientům, dávat najevo porozumění, laskavý přístup, poskytovat jim oporu, mít pochopení pro jejich obtíže, to všechno je účinnějším vyjádřením soucitu, než rutinní, přesná aformálně efektivní péče (Malenfant et al., 2022).

Faktory, které zřejmě ovlivňují lékařův soucit spacienty ajeho empatii vůči pacientům. Rozsáhlá přehledová studie novozélandských autorů (Pavlova et al., 2021) analyzovala 152 výzkumů, vnichž bylo dotazováno téměř 75 000 lékařů. Autorský tým identifikoval čtyři skupiny vlivů na soucit lékařů: faktory související slékařem samotným, faktory související sprostředím, vněmž lékař pracuje, faktory související spacientem ajeho rodinnými příslušníky akonečně faktory, které souvisejí sklinickými aspekty péče opacienty. Další výklad je uspořádán tak, aby výčet začínal faktory snejvětším vlivem na soucit projevovaný pacientovi akončil nejmenším vlivem:

1.Faktory související slékařem samotným: Pozitivní vliv má gender (lékařky bývají soucitnější), odborné zkušenosti lékaře, lékařova sebereflexe, osobní prožitek lékaře některého onemocnění, soucitně laděná osobnost lékaře.
Negativní vliv má lékařovo psychické vyhoření, lékařův špatný zdravotní stav, lékařovo zvládání zátěže tím, že se vyhýbá pacientům, lékařovy obavy apocity úzkosti znáročných případů.

2.Faktory související sprostředím, vněmž lékař pracuje: Pozitivní vliv mají dostatečné zdroje, kterými zdravotnické zařízení disponuje, lékař má ve svém okolí pozitivní vzor péče opacienty, dobré mezilidské vztahy na pracovišti.
Negativní vliv má časový tlak na lékaře, velká pracovní zátěž, málo času na pacienty, prožívaný konflikt hodnot, byrokratická zátěž lékaře, stresující prostředí na pracovišti, absence sociální opory od spolupracovníků.

3.Faktory související spacientem ajeho rodinnými příslušníky: Pozitivní vliv mají ochotní aspolupracující pacienti, ale také starší lidé aděti; nalezení společné řeči spacientem, pacient svyšším socioekonomickým postavením avzděláním.
Negativní vliv má nespolupracující pacient (naštvaný, vybuchující, hrubý), pacient, který není příliš ochotný slékařem komunikovat, komplikovaný pacient (velmi náročný na péči, závislý na psychotropních látkách apod.), příslušník minority nebo imigrant, pacient, který má problémy sjazykem majority.

4.Faktory, které souvisejí sklinickými aspekty péče opacienty: Pozitivní vliv má pacient vyžadující akutní péči, pacient vpaliativní péči či vterminálním stadiu, pacient, který evidentně trpí bolestí, onkologický pacient stěžující si na bolest, zdravý pacient.
Negativní vliv má pacient skomorbiditou duševní nemoci, pacient, který má velký počet symptomů, pacient srůznými scénáři vysokého tlaku, pacienti často navštěvující lékaře bez vážnějších důvodů, pacient skomorbiditou užívání návykových látek.

Právě jsme podali obecný přehled různých faktorů, jež ovlivňují lékařův soucit spacienty. Jak ale lékaři dávají najevo svůj soucit spacienty, které léčí?

Způsoby, jimiž lékaři vyjadřují svůj soucit spacienty

Mezi prvními autory, kteří se pokusili výše uvedenou otázku zodpovědět výzkumem, byl tým amerických zdravotníků (Cameron et al., 2013). Tento tým nahrál aanalyzoval klinické rozhovory mezi lékaři aspecifickou skupinou pacientů. Šlo oonkologické pacienty spokročilým nádorovým onemocněním. Badatelé předpokládali, že právě vtěchto rozhovorech se objeví různé podoby vyjadřování soucitu lékařů sjejich pacienty. Badatelé se soustředili na tři složky lékařova soucitu: lékařovo rozpoznání pacientova distresu iutrpení, lékařovu emoční rezonanci spacientem (provázenou pocity sdílení avzájemného propojení) akonečně lékařovu snahu řešit pacientovo utrpení, zmírnit je. Právě tři uvedené složky lékařova vyjadřování soucitu sjeho pacienty nyní rozvedeme podrobněji.

Lékařovo rozpoznání pacientova stavu autrpení. Lékař registruje, že jeho pacient trpí, ale usuzuje na to hlavně zjeho chování. Vnější chování však nemusí vést khlubšímu pochopení pacientova psychického stavu. Lékař reaguje na vzniklou situaci ajeho verbální projev bývá vtakových případech jakýmsi odrazem, parafrází pacientova aktuálního zdravotního stavu apacientových odpovědí na lékařovy dotazy. Lékařovy neverbální projevy během pacientovy řeči mívají podobu přitakání, povzdechu, pauzy vdelším projevu anebo odmlčení se či delšího ticha, které má dát pacientovi čas, aby si promyslel svoji další odpověď anebo své pocity rozvedl.

Lékařova emoční rezonance. Jde oemoční reagování lékaře, který rozpoznal, že jeho pacient trpí. Emoce, které prožívá lékař, se pochopitelně mohou lišit (ačasto se liší) od emocí, které prožívá jeho pacient. Např. lékař může pociťovat smutek nad vývojem pacientova stavu, zatímco upacienta dochází vtéže situaci kobavám zbudoucnosti, ke stavům úzkosti. Obecně však můžeme říci, že nejsou vzácné chvíle, kdy dochází kemočnímu souznění lékaře ajeho pacienta atento pocit, že se společně snaží zvládnout nemoc, může takové souznění dále prohloubit. Lékařova emoční rezonance mívá jak verbální, tak paralingvistickou podobu. Právě uvážně nemocných pacientů mívá rozhovor mezi lékařem apacientem silný afektivní náboj; ten vyjadřuje víc než jen kognitivní porozumění mezi nimi.

Badatelé identifikovali čtyři paralingvistické prvky, které často přispívaly ke zvýraznění soucitného chování lékaře. Šlo oticho, dále ozměkčení, zjemnění tónu řeči, opoložení důrazu na část slova/věty nebo oprodloužení hlásky/slabiky. Ticho mělo vrozhovoru lékaře spacientem podobu pauzy, která buď předcházela emočně nabitému tématu (připravovala pacienta na závažné téma) anebo takové téma uzavírala, nechávala je „doznít“, aby pacient měl čas se nad ním důkladněji zamyslet. Zjemnění tónu lékařovy řeči často vyjadřovalo soucit, porozumění tomu, co prožívá; uklidňovalo pacienta adávalo mu najevo, že oni dva mají společný cíl – bojovat snemocí. Zdůraznění některých částí výkladu samotným lékařem mělo za úkol pacienta upozornit, že tyto myšlenky jsou klíčové amají terapeutickou hodnotu.

Lékařova snaha řešit pacientovo utrpení, zmírnit je. Tato kategorie zahrnuje širokou škálu lékařových výroků. Obvykle vyjadřují ochotu lékaře pomoci pacientovi, záměr důkladněji se seznámit snemocí, která pacienta trápí, se zvláštnostmi pacienta azahájit účinnou léčbu. Tuto třetí složku lékařova soucitu badatelé rozdělili do sedmi subkategorií. Jsou to: zvláštnosti daného pacienta, stvrzování/potvrzování něčeho, ujišťování/uklidňování pacienta, lékařovo sdělení pacientovi, že je připraven se ujmout léčby, odlehčující humor, neopouštění pacienta abýt pacientovi nablízku.

První subkategorie (zvláštnosti daného pacienta) připomíná, že pacient je jedinečná acelistvá osobnost. Lékař má při léčbě brát tyto zvláštnosti vúvahu aléčbu individualizovat. Pacient má právo vyjádřit svá přání aspolurozhodovat odalším léčebném postupu. Lékař může individualizovat svou péči opacienta mj. úpravou edukace či úpravou léčby. Druhou subkategorií je lékařovo stvrzování či potvrzování něčeho, co se pacientovi zdá obtížné, náročné, pro něho těžko proveditelné. Patří sem iněkteré typy složitějších rozhodování pacienta nebo pokračování vrozhovoru slékařem ověcně či emočně náročných tématech. Zlékařovy strany samo stvrzování zahrnuje ivedení pacienta ktomu, aby se nebál mluvit osilných emocích, které zažívá, asnaží se snimi vyrovnat. Třetí subkategorií je lékařovo ujišťování, uklidňování, povzbuzování pacienta. Součástí bývá iposkytování reálné apřiměřené naděje pacientovi. Čtvrtou subkategorií je lékařovo jasně sdělené stanovisko pacientovi, že je připraven zahájit přímé kroky, které by zmírnily pacientovy obtíže. Současně lékař (sohledem na zvláštnosti pacienta) mu srozumitelně vysvětlí, co, proč, jak av jakém pořadí hodlá vrámci léčby udělat. Pátou subkategorií je odlehčující humor. Jeho aktéry by měli být jak lékař, tak pacient anejlépe (pokud možno) oba dva. Nejde přitom oodbočení od náročných témat, ale spíše oposkytnutí prostoru pro oddech od vážného, těžkého tématu apozvednutí nálady pacienta. Humor může být také použit jako součást rad, adresovaných pacientovi. Šestou subkategorií je lékařovo ujištění pacienta, že se mu bude věnovat naplno, že ho neopustí. Ikdyby se pacientův zdravotní stav zkomplikoval, že mu pomůže takovou situaci zvládnout. Sedmou subkategorií je lékařovo být pacientovi nablízku. Znamená to např. vytvářet prostor pro to, aby pacient mohl bez obav vyjádřit své preference apocity. Zahrnuje isituace, kdy lékař setrvá usvého pacienta vsituacích, jež jsou pro pacienta náročné či klíčové pro další vývoj nemoci. Snaží se takové okamžiky společně překonat.

Únava ze soucitu jako specifický problém ve zdravotnictví

Termín únava ze soucitu je relativně mladý. Jako první ho zřejmě použil vosmdesátých letech 20. století lékař Charles Finlay. Za zmínku stojí, že ikdyž byl tento termín široce přijat psychologickou komunitou, nikdy nebyl zabudován do některé zverzí „Diagnostického a statistického manuálu duševních poruch“. Existuje mnoho definic tohoto pojmu, ale zde zmíníme jen tři.

Únava ze soucitu je novější pojem, který se týká emocionální afyzické únavy jedince zprojevování soucitu. Jde ovyčerpání, které může časem postihnout pomáhající profesionály apečovatele. Únava ze soucitu byla spojována spostupným znecitlivěním zdravotníků vůči příběhům pacientů; vede ke snížení kvality péče oně (někdy se popisuje jako „špatné chování ulůžka nemocného“). Souvisí snárůstem klinické péče opacienty aklienty (někdy se popisuje jako „špatná péče svyšší mírou depresí aúzkostných poruch mezi pomáhajícími pracovníky as rostoucí mírou azhoršení klimatu na daném pracovišti“. Pomáhající profesionálové také zjišťují, že jejich empatie aschopnost navázat kontakt sblízkými osobami apřáteli je ovlivněna únavou ze soucitu. To následně může vést ke zvýšené míře stresu vdomácnosti, rozvodům asociální izolaci. Nejzákeřnějším aspektem únavy ze soucitu je to, že napadá samotné jádro toho, co pomáhající pracovníky přivádí ktéto práci: jejich empatii asoucit sdruhými (Workbook, 2012, s. 4).

Jiná definice stručně říká: „Jedná se ofyzické apsychické vyčerpání aemocionální odstup od pacientů. Zažívají je ty osoby, které dlouhodobě pečují onemocné nebo výrazně traumatizované osoby. Na rozdíl od vyhoření, které je způsobeno každodenním pracovním stresem (jednání spojišťovnami, rozhodování oléčbě), je únava ze soucitu důsledkem toho, že zdravotník převezme na sebe dlouhodobou emoční zátěž pacienta – tj. pacientovo trápení.“ (Merriam-Webster Dictionary, 2023)

Podle Hansena et al. (2018) lze únavu ze soucitu definovat jako negativní kognitivní aemocionální důsledky pocitu empatie pro pečující osobu, která se pokusila ohlubší empatii vůči pacientovi. Mezi tyto negativní důsledky patří pocity smutku, nedostatečnosti, vyčerpání apod. Únava ze soucitu akoncept emočního vyčerpání se podle Wrighta aCropanzana (1998) značně překrývají. Existují však mezi nimi dva důležité rozdíly: (a) únava ze soucitu je důsledkem kontaktu sjinými osobami, např. straumatizovanými pacienty, zatímco emoční vyčerpání může vznikat zúplně jiných zdrojů, (b) únava ze soucitu může být (byť spíše výjimečně) důsledkem jednorázového kontaktu straumatizovaným pacientem, zatímco emoční vyčerpání se postupně vyvíjí vprůběhu času.

Obecně lze říci, že únava ze soucitu obvykle vzniká uzdravotníků postupně, během péče ovážně nemocné pacienty. Otázkou je, které příznaky únavy ze soucitu se postupně objevují apředstavují varování pro zdravotníky, že jejich psychické problémy se stávají rizikem pro pacienty ispolupracovníky? Kanadská lékařská společnost uvádí tyto příznaky:

•pocit bezmocnosti tváří vtvář utrpení pacienta,

•ubývání snahy oempatii,

•pocit přetížení avyčerpání zpracovních požadavků,

•distancování se od problémů pacientů, emoční oploštění,

•ztráta zájmu očinnosti, které zdravotníka dříve bavily,

•zvýšená úzkost, smutek, podrážděnost až vztek,

•potíže se soustředěním arozhodováním,

•potíže se spánkem, poruchy spánku,

•somatické obtíže, jako jsou bolesti hlavy, žaludeční nevolnost, závratě,

•nárůst konfliktů vosobních vztazích,

•zanedbávání péče osebe sama,

•stažení se do sebe aizolování se od druhých lidí (Compassion fatigue, 2020).

Problematika únavy ze soucitu je ve skutečnosti mnohem složitější. Začneme konstatováním, že hranice mezi příbuzným pojmy není jasně definovaná, je neostrá. Uveďme čtyři příklady:

1.Sekundární traumatický stres (secondary traumatic stress) je termín používaný kpopisu jevu, při němž jsou jedinci traumatizováni nikoliv přímým prožitím traumatické události, ale tím, že oní slyší vyprávět někoho jiného, kdo ji osobně zažil. Ktakovému nepřímému vystavení traumatu může dojít vrámci různých kontextů: zdravotnických, sociálních, profesních irodinných. Negativní účinky sekundárního vystavení traumatickým událostem jsou stejné jako uprimárního vystavení: vtíravé představy, vyhýbání se vzpomínkám anáznakům, nadměrná vzrušivost, stresující emoce, funkční poruchy (Workbook, AMEDD, 2012, s. 4).

2.Zástupné trauma (vicarious trauma) je negativní zásah do osobnosti pomáhajícího jedince, např. zdravotníka (do jeho „já“). Bývá důsledkem jeho empatické snahy pomáhat pacientům, kteří zažili závažné trauma apopisují mu své traumatické zážitky. Inegativní zážitky zprostředkované jinými lidmi mohou mít vážně dopady na pečující osobu (zeslabují se úvahy osmyslu života, obtížně se hledají argumenty podporující naději, zhoršuje se pacientova spiritualita). Dříve byl tento jev označován jako sekundární traumatický stres (Workbook, AMEDD, 2012, s. 4).

3.Vyhoření (burnout). Kvyhoření obvykle dochází tehdy, když jsou jedinci vystaveni traumatu, strachu nebo nejistotě, ztrátě životních jistot nebo sociálního postavení. Pokud je jedinec pomáhající druhým lidem dlouhodobě vystaven náročnému astresujícímu prostředí, dochází uněj kvyhoření. Tento stav emočního aduševního vyčerpání má své fyziologické důsledky. Patří knim únava, podrážděnost asomatické obtíže. Vyhoření se rozvíjí postupně, tak jak člověk reaguje na každodenní pracovní stresy. Šikana ašpatné psychosociální klima na pracovišti představují dvě hlavní příčiny vzájemného odcizovaní zaměstnanců, nespokojenosti vpráci aodchodu zdané organizace (Workbook, AMEDD, 2012, s. 5).

4.Sdílené trauma (shared trauma) bývá někdy označováno jako simultánní trauma. Míní se jím afektivní, behaviorální, kognitivní, spirituální amultimodální reakce lidí na duševní obtíže, které jedinci prožívají. Odborníci upozorňují, že vdůsledku jak primárního, tak sekundárního kolektivního traumatu jsou stejnému traumatu vystaveni jak pacienti, tak osoby, které oně pečují. Rozdíl je vtom, že po primární zkušenosti straumatem jsou tito kliničtí pracovníci potenciálně náchylnější kposttraumatickému stresu, tedy ke stírání profesních aosobních hranic (Workbook, AMEDD, 2012, s. 5).

Švédsko-americký výzkumný tým (Hansen et al., 2018) studoval, zda apříp. jak zkoumané osoby vnímají své osobní zkušenosti se snahou vcítit se do situace druhé osoby, ato buď vkrátkodobém, nebo dlouhodobém časovém horizontu.

První studie zkoumala, jak vysokoškolští studenti vnímají situace, vnichž pociťují empatii klidem vnegativních situacích. Druhá studie zkoumala, jak profesionálové pracující ve službách (např. kadeřnice) vnímají, jak na ně působí situace, vnichž pociťují empatii vůči zákazníkům vpozitivních inegativních situacích. Ve třetí studii byli vysokoškolští studenti požádáni, aby uvedli, jak se cítí bezprostředně po konkrétní situaci, vníž pocítili empatii kčlověku vobtížné situaci adále jak na ně tato situace dlouhodobě zapůsobila.

Výsledky všech tří studií jsou zajímavé. Konstatují, že vnímané důsledky vcítění se do pocitů druhých lidí, se (podobně jako ujiných emocí aprožitků) stávají vprůběhu času méně extrémní, méně výrazné. Slábnou bez ohledu na to, zda jsou pozitivní nebo negativní. Řada badatelů se domnívá, že stejné neurologické struktury se aktivují bez ohledu na to, zda člověk prožívá určitý pocit na vlastní kůži nebo zprostředkovaně (např. Decety, 2011). Silnou stránkou těchto výsledků je tedy skutečnost, že mechanismy, které za nimi stojí, nemusí být specifické pro empatii, ale fungují ipro jiné lidské pocity. Pokud se stejné mechanismy, které řídí vnímání vlastních pocitů, uplatňují ipři vnímání pocitů druhých lidí, pak se zmiňované výsledky této studie dají chápat zhlediska obecného výzkumu lidských pocitů. Autoři dodávají dvě úvahy: přemýšlení odůsledcích určité události vkrátkodobém horizontu pravděpodobně vede ke konstrukci na nižší úrovni, kzaměření na detaily události; je také možné, že vdlouhodobém horizontu zůstanou vpaměti jen klíčové prvky celé události.

Epidemiologický pohled na soucit

Americký výzkumný tým (Addis et al., 2022) se pokusil odůkladnější zmapování výsledků, knimž dospěl dosavadní kvantitativní výzkum lidského soucitu. Jejich pracovní definice soucitu měla tuto podobu: soucit je jev sestávající ze tří složek, jež nejsou nutně seřazeny sekvenčně: uvědomování si tíživé situace druhého člověka (kognitivní zhodnocení), projevení empatické rezonance asnaha zmírnit jeho utrpení. Autoři souhlasí sGilbertem (2020), že soucit přesahuje bezprostřední reakci na utrpení azahrnuje prevenci, vyhýbání se újmě apodporování rozvoje daného člověka.

Badatelé hledali faktory (mluví přímo orizikových faktorech), které zřejmě souvisejí se soucitem, ataké faktory, které ho neovlivňují. Faktory potenciálně rizikové pro soucit autoři analyzovali azařadili do jedné ze čtyř kategorií:

•asociovaný faktor: ve zkoumané populaci vykazuje statisticky významnou nezávislou souvislost se soucitem;

•modifikátor efektu: významně ovlivňuje přímý vztah mezi dalšími rizikovými faktory asoucitem (např. pohlaví – tréninkem se skóre soucitu zlepšilo užen, ale nikoli umužů);

•modifikátor druhého řádu: významně modifikující vztahy mezi dalšími rizikovými faktory, které samy osobě souvisejí se soucitem. Např. předchozí zkušenost člověka snepřízní osudu modifikuje relativní sílu soucitné reakce na utrpení jednotlivců či větší skupiny osob;

•faktor, který se soucitem zřejmě nesouvisí: neexistuje žádný statisticky významný nezávislý vztah se soucitem.

Celkem autoři identifikovali (podle stanovených kritérií) 64 článků, které prezentovaly výsledky 82 samostatných studií. Autoři přehledu však upozorňují, že zepidemiologického pohledu většina analyzovaných studií (celkem 98,8 %) přistupovala ksoucitu spíše jako kindividuálnímu faktoru než jako kfaktoru přenositelnému či faktoru ovlivněnému časem nebo prostředím. Jen 3,7 % studií zkoumalo soucit vorganizaci azbytek kombinoval individuální ainstitucionální pohled. Ukazuje se, že kauzální cesty vedoucí od utrpení ksoucitné reakci jsou zřejmě složité anelineární.

Celkem 65 studií (79,3 %) chápalo soucit jako rys člověka (tj. stabilní osobnostní charakteristiku), 24 studií (29,3 %) považovalo soucit za aktuální stav (tj. krátkodobý vzorec myšlení nebo chování) a17 studií (20,7 %) za dovednost člověka. Zbytek kombinoval některé zuvedených možností.

Badatelé identifikovali celkem 89 potenciálních rizikových faktorů pro soucit arozdělili je do šesti tematických domén (tab. 2.1). Vztah každého rizikového faktoru ksoucitu studovali testem, který zjišťoval sílu asociace mezi oběma zkoumanými proměnnými.

Tab. 2.1 Výsledky epidemiologické analýzy potenciálně rizikových faktorů působících na soucit sdruhými lidmi (modifikovaně podle Addis et al., 2022, s. 7−19)

Název domény

Dílčí charakteristika

Výzkumná zjištění

Doména 1 demografické charakteristiky

věk

vztah mezi soucitem avěkem byl smíšený, přičemž většina testů neprokázalo žádnou souvislost

gender

ze 47 testů asociací, které hodnotily pohlaví jako rizikový faktor soucitu, 24 zjistilo, že ženy mají větší pravděpodobnost, že budou soucitné než muži

rasa aetnicita

obecně platí, že rasa aetnicita toho, kdo dává najevo soucit, nebývá spojena se soucitem

religiozita, spiritualita avíra

výzkumy ukázaly, že religiozita aspiritualita byly vanalyzovaných studiích definovány různými způsoby, ale celkově pozitivně souvisely se soucitem

socioekonomický status adresáta soucitu

ve studiích zkoumajících socioekonomický status adresáta soucitu ato, zda mu byl soucit nabízen, nebyla nalezena žádná souvislost. Ve zdravotnických zařízeních však byl zjištěn rozdíl: pacienti svyšším socioekonomickým statusem, zažívali častěji projevy soucitu od personálu, pacienti snižším statusem méně často

země původu adresáta soucitu

testy zkoumající vztah mezi soucitem azemí původu účastníků studie ukázaly, že nálezy jsou nekonzistentní aneprůkazné

další demografické faktory

neprůkazné byly tyto faktory:

rodinný stav, stupeň vzdělání, vlastnictví domu, velikost domácnosti, politická příslušnost, postavení vzaměstnání, typ poskytovatele zdravotní péče

Doména 2 osobnostní vlastnosti, dispozice adovednosti

podívat se na situaci očima druhého člověka

většina studií zkoumajících souvislost mezi soucitem akognitivní dovedností podívat se na situaci očima trpícího člověka ukázala, že jde opozitivní nezávislý faktor pro soucit všesti testech; fungoval jako modifikátor účinku ve dvou testech

empatický zájem otrpícího člověka

z24 testů asociace mezi empatickým zájmem asoucitem jich 13 prokázalo přímý pozitivní vliv na soucit adalší čtyři byly klasifikovány jako pozitivní modifikátory

bezpečná citová vazba

dvě studie zaznamenaly pozitivní vztah mezi soucitem atím, že jedinec měl zajištěnu bezpečnou citovou vazbu; výzkumy udospělých osob však ukázaly, že bezpečná citová vazba bývá spojena se soucitnou láskou kblízkým lidem, ale ne kcizincům nebo lidstvu obecně

vyhýbání se citové vazbě

naprostá většina testů prokázala významný negativní vztah mezi vyhýbáním se citové vazbě asoucitem

úzkost zcitové vazby

naproti tomu pouze jeden z11 testů ukázal negativní souvislost mezi úzkostí zdispoziční vazby asoucitem

soucit se sebou samým

zpěti testů, které zkoumaly vztah mezi soucitem se sebou samým asoucitem zaměřeným na druhé, čtyři zjistily významnou pozitivní asociaci

sociální aemoční inteligence

sociální aemoční inteligence (tj. konstrukt související sempatickým zájmem) statisticky významně souvisí se soucitem ve všech třech studiích, ve kterých byla zkoumána

prosociální postoje ahodnoty

všechny tři studie zjistily pozitivní souvislost prosociálních postojů ahodnot se soucitem

pohoda/eudaimonie

obě studie, které zkoumaly pohodu nebo eudaimonii, uváděly pozitivní asociace se soucitem

příznaky deprese

pět testů hodnotících souvislost mezi soucitem adepresivními symptomy usoucítícího člověka vedlo ke smíšeným výsledkům

fyzické, somatické zdraví

výzkumy prostřednictvím pěti testů přinesly smíšené výsledky

vnímaná vlastní zdatnost, self-efficacy

jenom dva ze šesti testů zjistily pozitivní vztah mezi vnímanou vlastní zdatností asoucitem

osobnostní rysy

relativně málo studií zkoumalo prosociální osobnostní rysy, jako je otevřenost, pokora aemocionalita, ale všechny tyto rysy byly statisticky významně apozitivně spojeny se soucitem

sociální vliv (moc) osoby projevující soucit druhému člověku

sociální vliv (moc), jež má člověk na ostatní lidi vdůsledku svého sociálního postavení, nepřímo souvisí sjeho soucitem sostatními lidmi

vyhoření

jedna studie ulékařů asester zjistila negativní vztah mezi vyhořením asoucitnou péčí; vyhoření jedince blokuje jeho schopnost poskytovat soucitnou péči

Doména 3 osobní historie azkušenosti osoby projevující soucit

jedinec byl vystaven stresujícím životním událostem

devět ze 13 testů, které zkoumaly zážitky předchozích protivenství nebo stresujících životních událostí, konstatovalo pozitivní vztah se soucitem

trénink soucitu, empatie avšímavosti

dvanáct z15 testů, které zkoumaly účinky tréninku soucitu, empatie nebo všímavosti, zjistilo statisticky významnou pozitivní souvislost se soucitem

rodičovská vřelost apřijímání dítěte vobdobí dětství

pouze jedna studie zkoumala důležitost bezpečné vazby jedince během dětství ve vztahu ksoucitu vpozdějším životě azjistila, že je pozitivně spojena sprojevováním soucitu jedince vdospělosti

Doména 4 obvyklé chování jedince projevujícího soucit sdruhými lidmi

pravidelné navštěvování kostela aúčast na náboženských obřadech

ze sedmi testů, zjišťujících vztah mezi pravidelnou návštěvou kostela asoucitem, čtyři statisticky významně apozitivně souvisely se soucitem jedince sdruhými lidmi

Doména 5 faktory týkající se okolností nebo kontextové faktory, které se objevují vpřípadech, kdy se jedinec setká se soucitem.

Bylo zkoumáno 23 rizikových faktorů, které se vztahují kbezprostředním okolnostem, za nichž utrpení druhého člověka představuje příležitost ksoucitu.

Ty byly seskupeny do těchto větších kategorií: (1) vnímání utrpení apotenciálních výsledků soucitného jednání; (2) vztah mezi trpící osobou asoucítícím jedincem; (3) vnitřní emocionální stav soucítícího člověka; (4) časové aspekty; (5) další rizikové faktory

závažnost utrpení

zjistilo se, že vzávažných situacích vedla vztahová blízkost mezi soucitným jedincem acílem květšímu empatickému zájmu aochotě pomoci

chronicita utrpení

badatelé nenašli žádnou významnou souvislost mezi chronicitou utrpení (tj. že utrpení bude pokračovat anebo se bude vracet) aochotou okolí pomoci trpícímu jedinci

počet obětí utrpení

výzkum ukázal, že větší počet členů skupiny, která zažívá trápení, negativně ovlivňuje jak pouhý záměr jim pomoci, tak reálné soucitné chování

vnímaný distres utrpící osoby

se soucitem vnímaný distres utrpící osoby souvisí spojmem závažnosti jedincova utrpení

vnímaný pozitivní dopad určitého jednání

ve hře bývá sociální status oběti – je-li vysoký, lidé jsou ochotnější oběti pomoci

vnímaná jistota, že dojde skutečně kpoškození jedince

výzkumy ukázaly, že negativní vztah mezi velikostí skupiny obětí azáměrem pomoci byl silnější, když je jistota újmy, negativních dopadů vyšší

vnímaná podobnost mezi soucítícími atrpícími lidmi

ukazuje se, že vnímaná podobnost mezi trpícími lidmi alidmi empatickými, soucítícími zesiluje ochotu osob trpícím pomoci

oblíbit si druhého člověka, ocenit jeho kvality

zaměstnanci oceňují spolupracovníky nebo celou organizaci, vníž pracují; cítí proto určitou odpovědnost ajsou schopni soucitu se spolupracovníky

vztahová, psychologická blízkost lidí

pokud taková blízkost existuje, zvyšuje to pravděpodobnost poskytnutí pomoci ze strany soucitného jedince druhému člověku, který se dostal do problémů atrpí

očekávání trpícího jedince, že mu bude poskytnuta pomoc

očekávání druhých lidí, že budou požádáni opomoc ze strany jedné nebo více obětí, zpravidla vedlo kpomoci jen jedné znich; při eliminování takového očekávání obvykle vzroste pravděpodobnost, že pomoc bude poskytnuta více lidem

případ vyššího sociálního statusu oběti

patrně záleží na zvláštnostech soucítící osoby ajejí ochotě pomáhat; ve hře bývá ito, zda jde orovnostáře nebo antiegalitáře, ataké oto, jak velké úsilí bude při pomoci trpícímu jedinci třeba vyvinout

vnímaná důstojnost trpící osoby

důstojnost, kterou antiegalitáři přisuzovali osobám svysokým sociálním statusem, vysvětlovala jejich tendenci přednostně takovým lidem pomoci; současně však lidé posuzovali, kolik úsilí budou muset vyvinout, aby poskytli adekvátní pomoc

nejasná odpovědnost více osob při pomáhání jiným osobám

nejasná odpovědnost se týká situací, kdy si lidé uvědomují, že odpovědnost za adekvátní reagování na utrpení jiných osob je sdílena mnoha jednotlivci či skupinami

osobní distres nebo distres související sempatií

skóre soucitu strpícími osobami bylo statisticky významné, ale nepříliš výrazně souviselo sosobním distresem; zajímavé je, že osobní distres byl důsledně spojen súzkostí zcitové vazby, ale ta nebyla spojena se soucitem nebo snahou pomáhat trpícím

bezpečná citová vazba

ve všech pěti studiích bylo prokázáno, že bezpečná citová vazba podporuje soucit sdruhými lidmi aposiluje altruistické chování

očekávaný pozitivní vliv na soucítícího člověka

jde opocity, které prožívá soucitný člověk, když poskytuje pomoc trpícímu jedinci; badatelé zjistili významný vliv očekávaného pozitivního afektu na pomáhání; objevuje se „empatická radost“ pomáhajícího

vzpomínka na prožitou zraňující situaci

jde osituaci, kdy jedinci někdo blízký citově ublížil nebo jedinec zažil zraňující událost; ukazuje se však, že takové vzpomínání nemá významnější vliv na soucit

spěch nebo přílišná zaneprázdněnost, vytíženost jedince

samotný pocit jedince, že někam spěchá, že se nemůže zdržovat, posiluje pravděpodobnost, že se nezastaví, nenabídne pomoc člověku ležícímu na ulici

délka rozhovoru pacienta sjeho lékařem

délka rozhovoru mezi pacientem alékařem obvykle souvisela spacientovým skóre vsystému CARE, tedy sjeho složitějším zdravotním stavem

Doména 6 organizační astrukturní faktory

sociální aorganizační opora

výzkum ukázal, že soucit sdruhým člověkem je pozitivně spojen se sociální oporou; ta je personifikována do podoby: je to „někdo, na koho se mohu obrátit, když potřebuji pomoc“ anebo „někdo, ským si mohu promluvit, když potřebuji“

etické vedení pracovníků, spojené se soucitným jednáním

zaměstnanci určité organizace vnímají, že jim jejich vedení dává důvěru, nadřízení jsou citliví kjejich problémům, snaží se zlepšovat jejich pracovní podmínky – to má příznivou odezvu vpodobě angažovanosti zaměstnanců, malého podílu pracovního vyhoření, posílení občansky korektního chování zaměstnanců avysoké výkonnosti acitlivého chování zaměstnanců vůči klientům

soucítění panující vdané organizaci

výzkumy konstatovaly, že soucítění organizace sproblémy vlastních zaměstnanců výrazně ovlivňuje vztah zaměstnanců kdané organizaci ajejich soucítění sproblémy, které musí firma překonávat; ve zdravotnickém prostředí se objevuje pozitivní korelace mezi organizačním soucitem fungujícím ve zdravotnickém zařízení asoucitnou péčí, kterou zdravotníci poskytují svým pacientům

vnímané hrozby, které se vdané organizaci objevují

zmíněné hrozby se týkají pracovního distresu zaměstnanců iproblémů ve fungování celé instituce; výzkum ukázal slabou korelaci mezi soucitem zaměstnanců sdruhými lidmi asoucitem organizace se svými zaměstnanci

příslušnost určité profesní skupiny vdané organizaci kpomáhající profesi

ve zdravotnických zařízeních bývají touto pomáhající skupinou zdravotní sestry; jejich působení vdaném zdravotnickém zařízení významně apozitivně souvisí stím, že sestry jsou vnímavé na soucit, jehož se zdravotníkům dostává vcelé organizaci, as tím, jak hodnotí soucit se sebou samotnou

Přehledová studie amerického výzkumného týmu (Addis et al., 2022) odhalila některé metodologické problémy současného zkoumání soucitu. Odborné texty osoucitu se objevují vmnoha různých vědních oborech, znichž každý má své vlastní diagnostické metody asvé konvence. Relativně málo studií zkoumá soucit pomocí kvantitativních metod. Tato heterogenita vylučuje možnost metaanalýzy akomplikuje měření účinku pro jednotlivé specifické rizikové faktory. Problémem zůstává irelativně nízká kvalita získávaných údajů avysoký podíl nikoli longitudinálních, ale transverzálních studií (39 %). To komplikuje zkoumání příčinných souvislostí.

Reagování pacientů na projevy soucitu

Až doposud jsme se zabývali tím, jak zdravotníci vyjadřují soucit svým pacientům. Nyní je na čase podívat se na problematiku soucitu „zdruhého břehu“, tedy zpohledu pacientů samotných. Výzkumů stímto zaměřením je vdostupné literatuře relativně málo, ale existují. Podívejme se, co badatelé zjistili zajímavého.

Australský tým (Durkin et al., 2021) zkoumal, jak pacienti přijímají specifický projev soucitu, kterým jim sestry dávaly najevo, že spacientem soucítí, že se zajímají ojeho obtíže astres. Sestry vyjadřovaly svůj soucit shospitalizovaným pacientem citlivým dotykem rukou. Výzkum byl koncipován jako kvalitativní aopíral se orozhovory sosmi pacientkami ase čtyřmi sestrami, které oně pečovaly. Sestry sdělovaly, že při jednání spacientkami byly opatrné aohleduplné. Chápaly, že dotek může být přijímán ainterpretován různými způsoby. Věděly rovněž, že jeden typ doteku není vhodný pro všechny pacientky. Výzkumná sonda zjistila čtyři typy dotyků. První typ byl soucitným dotykem (držení za ruku nebo česání vlasů). Tyto okamžiky pro pacientky znamenaly pozitivní změnu azmírnily jejich trápení. Druhý typ dotyku poskytoval pacientce útěchu azároveň jí sděloval, že je vbezpečí. Pacientky popisovaly, že se jejich úzkost zmírnila. Třetí typ dotyku představovalo navázání autentického kontaktu mezi sestrou apacientkou. Sestra jím dávala najevo, že je tady jen pro danou pacientku, že se jí chce naplno věnovat. Pacientky se tak cítily individuálně opečovávány. Čtvrtý typ dotyků představovaly „technické dotyky“, potřebné pro provedení určitého ošetřovatelského výkonu. Také vtěchto případech pacientky popisovaly některé technické dotyky jako soucitné.

Existují však skupiny pacientů/pacientek, kterým projevy soucitu vadí; obávají se těch sociálních situací, vnichž se soucit objevuje častěji. Tým britských badatelů (Merritt et al., 2020) zjišťoval tři typy strachu ze soucitu, ato upsychiatrických pacientů: Šlo o(1) jedincův strach, že on sám projeví soucit sdruhými lidmi, (2) jedincův strach ztoho, že mu budou druzí lidé projevovat soucit, (3) jedincův strach ze soucitu se sebou samým. Badatelé porovnávali, jak se tyto obavy astrach projevují učtyř skupin pacientů ajedné kontrolní skupiny zdravých osob. První skupinu tvořili pacienti sdepresivními stavy, druhou pacienti sobsesivně-kompulzivní poruchou, třetí skupinou byli pacienti se sociálně úzkostnou poruchou ačtvrtou skupinou pak pacienti sgeneralizovanou úzkostnou poruchou. Jak tyto různé typy psychických poruch ovlivňují pacientské prožívání azpracování soucitu?

Skupina pacientů sdepresí měla vyšší hodnoty strachu než skupina pacientů sgeneralizovanou úzkostnou poruchou, ale pouze vpřípadě strachu ze soucitu se sebou samým. Skutečnost, že pacienti sgeneralizovanou úzkostnou poruchou vykazovali menší strach zpřijímání soucitu od druhých lidí amenší strach ze soucitu se sebou samotným než pacienti sdepresí amenší strach zpřijímáním soucitu od druhých lidí než pacienti súzkostnou poruchou, může odrážet rozdíly vpohledu na sebe samotného. Zatímco deprese asociálně úzkostná porucha bývají syceny negativním pohledem na sebe sama (jsem neschopný, lidé mě nemají rádi, nic jsem nedokázal), pacienti sgeneralizovanou úzkostnou poruchou mají negativní představy osvětě kolem nich (je to nebezpečné místo pro život). Citovaný britský výzkum nezjistil nějaké významné rozdíly mezi zkoumanými skupinami pacientů ustrachu zprojevování soucitu vůči druhým lidem. Toto zjištění odpovídá údajům vodborné literatuře. Je dokonce možné, že za projevováním soucitu druhým lidem apřijímáním projevů soucitu od druhých lidí stojí odlišné biologické procesy (Kirby et al., 2019).

Měření soucitu – kvantitativní přístup

Praxe ukazuje, že je potřebné zjišťovat, ve kterých situacích se soucit obvykle vyskytuje, kdo je jeho nositelem akdo je příjemcem. Jaké mívá podoby, zda se uzdravotnických profesionálů, tj. lékařů, nelékařských pracovníků (zejména sester), studentů zdravotnických oborů, dá diagnostikovat jeho frekvence, kvalita, zda je možné soucit systematickým výcvikem postupně zlepšovat.

Zahraniční odborníci dokonce zkoumají nejen projevy soucitu vinterakci mezi zdravotníkem apacientem (příp. jeho rodinnými příslušníky), ale také fungování soucitu vmalých skupinách. Vposlední době jsme svědky snahy studovat úroveň soucitu na úrovni celého zdravotnického zařízení, zejména při poskytování tzv. soucitné péče (McSherry, Pearce, 2017).

Odborná literatura každoročně přináší články, které popisují konstruování aověřování dotazníků, které mají měřit různé pohledy na soucitné chování lidí. Jeden zmožných přehledů ověřených dotazníků přináší tab. 2.2.

Tab. 2.2 Přehled dotazníků, sjejichž pomocí se dá projevovaný soucit sdruhými lidmi nebo se sebou samotným měřit

Název dotazníku

Počet položek

Způsob odpovídání

Počet

faktorů

Zkoumaná validita

Reliabilita

Compassionate Care

Questionnaire for Nurses

(Tehranineshat et al., 2021)

28

pětistupňová škála 1–5

čtyři faktory

obsahová validita,

konstruktová validita,

konvergentní validita

Cronbachovo alfa 0,70–0,83

Compassionate Love

Scale (CLS)

(Sprecher, Fehr, 2005)

21

sedmistupňová škála 1–7

jeden faktor

obsahová validita,

konvergentní validita

údaje nejsou kdispozici

Compassionate Scale for Children (CSC)

(Nas, Sak, 2021)

20

pětistupňová škála 1–5

tři faktory

konstruktová validita

Cronbachovo alfa 0,75–0,86

Relational Compassion

Scale (RCS)

(Hacker, 2008)

16

čtyřstupňová škála 1–4

čtyři faktory

obsahová validita,

konvergentní validita

údaje nejsou kdispozici

Santa Clara Brief Com-

passion Scale (SCBCS)

(Hwang et al., 2008); česká verze (Novák, Malináková, Mikoška et al., 2021)

5

sedmistupňová škála 1–7

jeden faktor

obsahová validita,

konvergentní validita

Cronbachovo alfa -0,89

Self-Compassion Scale (SCS)

(Neff, 2003);

česká verze (Benda, Reichová, 2016)

26

pětistupňová škála 1–5

dva faktory

obsahová validita, konvergentní validita

Cronbachovo alfa – 0,77–0,78

Self-Compassion Scale – Short Form (SCS-F)

(Brian et al., 2019)

12

pětistupňová škála 1–5

dva faktory

obsahová validita

Cronbachovo alfa – 0,86

Self-Compassion Scale Short Form Adapted for Children Ages 8–12

(Sutton et al., 2018)

12

pětistupňová škála 1–5

dva faktory

konstruktová validita,

konvergentní validita

Cronbachovo alfa -0,81–0,83

Sinclair Compassion Questionnaire (SCQ) (Sinclair et al., 2021)

15

pětistupňová škála 1–5

jeden faktor

obsahová validita, konvergentní validita, divergentní validita

Cronbachovo alfa 0,96

Sussex-Oxford Compassion for Others Scale (SOCS-OS) (Gu, Baer et al., 2020)

20

pětistupňová škála 1–5

pět faktorů

obsahová validita, konvergentní validita, diskriminační validita

Cronbachovo alfa 0,74–0,94

Sussex-Oxford Compassion for the Self Scale (SOCS-S).

(Gu, Baer et al., 2020)

20

pětistupňová škála 1–5

pět faktorů

obsahová validita, konvergentní validita, diskriminační validita

Cronbachovo alfa 0,75–0,93

The Compassion Scale (CS-M)

(Martins et al., 2013)

10

sedmistupňová škála 1–7

dva faktory

obsahová validita,

zjevná validita

Cronbachovo alfa -0,82

The Schwartz Center

Compassionate Care

Scale (SCCCS)

(Lown et al., 2015)

12

desetistupňová škála 1–10

jeden faktor

obsahová validita, konvergentní validita

Cronbachovo alfa -0,95

Přehledová studie týmu kanadských autorů (Sinclair et al., 2017) upozornila na koncepční problémy, které měření soucitu přináší. Problém začíná už tím, že soucit je komplexní konstrukt, který má mnoho aspektů akaždý znich je obtížně měřitelný. Liší se vzávislosti na zvláštnostech jedince, který vyjadřuje soucit sdruhou osobou, na cílech, které tím sleduje (uklidnit tuto osobu, povzbudit ji, nabídnout pomoc apod.). Liší se zvláštnostmi jedince, kterému je soucit adresován, ataké kontextem, vněmž se to celé odehrává. Tyto koncepční otázky bývají rozebírány jen zřídka. Obvykle autoři dotazníku vycházejí zpředem stanovené definice soucitu, aniž provedou validizaci nového konstruktu (Sinclair et al., 2017). Tyto úvahy se týkají dotazníků aposuzovacích škál, tedy kvantitativního přístupu ke zkoumání soucitu.

Kvalitativní přístup, jenž se opírá oindividuální či skupinové rozhovory spacienty azdravotníky, ukazuje, že soucit ve zdravotnictví je složitý konstrukt, který zahrnuje mj. tyto aspekty: být sdruhým člověkem, naslouchat mu, získat jeho důvěru, vhodně reagovat na jeho citové stavy ajeho vyprávění, vyjádřit porozumění pro jeho situaci, zjistit jeho aktuální potřeby, nabídnout mu pomoc atd.

Výcvik zdravotníků vsoucitném chování vůči pacientům

Soucit snemocnými lidmi je považován za důležitý znak kvalitní péče opacienty. Třebaže se někdy setkáváme sodmítáním soucitu jako „nepovinného doplňku“ zdravotní péče, je zejména vposledních letech chápán jako významná součást péče (Sinclair et al., 2021b). Napomáhá zlepšení zkušeností pacientů sposkytovanou péčí, zlepšuje výsledky péče asnižuje náklady na zdravotní péči (Beryl Institute, 2018). Soucit má také silný pozitivní vliv na zdravotníky, neboť unich snižuje morální distres, vyhoření aprofesní stres, anaopak zvyšuje pracovní nasazení, spokojenost sprací audržení zdravotníků vzaměstnání (Barsade, O’Neill, 2014).

Význam soucitu se podle Sinclerové et al. (2021b) nejvíce projevuje, když soucit při péči opacienty uzdravotníků chybí. Absence soucitu bývá jednou zhlavních příčin selhání zdravotní péče, ale inežádoucích událostí upacientů; podílí se na vyšším počtu stížností pacientů ajejich rodinných příslušníků na nesprávný postup při poskytování zdravotní péče.

Možným řešením těchto problémů je zavedení vzdělávacích avýcvikových kurzů osoucitu. Jsou určeny pro mediky, pro budoucí nelékařské zdravotnické pracovníky, pro sestry vpraxi, pro lékaře připravující se na atestace, pro praktické lékaře různých specializací ilékaře působící vnemocnicích. Účastníci těchto kurzů se učí porozumět tomu, co je to soucit, jak obvykle funguje, komu je určen, jaké má podoby, jak je pacienty přijímán, za jakých podmínek je účinný atd. Vnedávné době byly publikovány dvě velké přehledové studie, které shrnují současný stav poznání toho, jak výcvikové kurzy pro zdravotníky probíhají ak jakým výsledkům dospívají.

První byla studie amerického týmu (Patel et al., 2019). Autoři vybrali 52 časopiseckých článků okurzech zlet 1976–2018, jež popisovaly nácvik akultivování soucitu pro zdravotníky. Tyto kurzy absolvovalo celkem 5316 osob. Ztoho bylo 46 % mediků, 38 % lékařů ve specializačním vzdělávání a16 % hotových lékařů působících vpraxi. Délka zkoumaných kurzů variovala od jednohodinového kurzu až po sérii dílčích kurzů trvající tři roky.

Nejčastěji účastníci pracovali vmalých skupinách (63 % případů), ale ve 46 % případů se jednalo odidakticky zaměřené přednášky. Procvičování získaných poznatků mívalo podobu hraní rolí, dále rozhovorů stzv. standardizovanými pacienty1 anebo podobu interakce sreálnými pacienty. Vřadě případů se komunikace účastníků kurzu spacienty nahrávala na video apoté ji odborníci súčastníky analyzovali. Testování výsledků kurzu po jeho absolvování mělo tyto podoby: sebehodnocení každého účastníka pomocí Jeffersonovy škály, hodnocení třetí osobou (např. vyučujícím) anebo hodnocení ze strany pacientů. Nejvyšší úspěšnost byla ukurzů pro mediky (87 %), urezidentů byla 65 % au lékařů vpraxi 63 %. Po obsahové stránce naprostá většina kurzů zahrnovala nácvik naslouchání tomu, co pacient verbálně ineverbálně sděluje, arozpoznání aktuálního emočního stavu pacienta.

Včem se účastníci kurzů nejvíce zlepšovali? Zlepšení se obvykle projevilo vtěchto dovednostech azpůsobech soucitného chování:

1.při rozhovoru spacientem zdravotník sedí, nikoli stojí,

2.dokáže rozpoznat výrazy obličeje aneverbální emoční signály pacienta,

3.dokáže rozpoznat, kdy je vhodná chvíle kprojevení soucitu spacientem, nebo citlivě zareagovat na jeho chování,

4.umí neverbálně komunikovat pečující chování (být čelem kpacientovi, udržovat oční kontakt, volit vhodný tón hlasu),

5.volit vhodné věty, jež signalizují soucit asnahu pomoci (např. „Jsem tu pro vás. Pojďme problém řešit společně.“); zjišťovat pacientovy obavy, starosti (např. „Co vás nejvíce znepokojuje?“), projevit uznání (např. „Bylo to pro vás těžké.“), zjistit pohled pacienta na obtíže (např. „Jak to narušuje Vaši každodenní činnost?“), pojmenovat emoce (např. „Vypadáte smutně.“) astvrzovat určitý psychický stav pacienta (např. „Většina lidí by se cítila úplně stejně jako Vy.“).

Souhrnně lze říci, že společným jmenovatelem různých postupů, které nacvičují soucit lékaře spacientem, je ujištění pacienta otom, že lékař je tu pro pacienta, že si bedlivě všímá jeho problémů. Že pacient nebojuje snemocí sám, ale má plnou podporu apomoc lékaře (Patel et al., 2019).

Druhá byla přehledová studie kanadského týmu (Sinclair et al., 2021). Autoři vybrali 45 časopiseckých článků, které byly publikovány vjediném roce 2020. Články popisovaly kurzy nacvičující akultivující soucit uzdravotníků. Mnoho zdravotníků (30 %) pracovalo vrůzných zařízeních klinické péče, další poskytovali akutní péči (24 %), paliativní péči (15 %) nebo primární péči (8 %) péči, příp. psychiatrickou péči. Někteří pečovali oseniory vnemocnicích (6 %), vdomovech pro seniory (2 %). Další pracovali svysoce rizikovou populací trpící HIV/AIDS (2 %) nebo sonkologickými pacienty (2 %). Dodejme, že mírná většina zdravotníků, účastnících se kurzů osoucitu, byly zdravotní sestry (53 %).

Na rozdíl od předchozí studie se tato druhá publikace soustředila na kultivaci zdravotníků, kteří již působili vběžné praxi. Školení avýcviky zdravotníků vprojevování soucitu spacienty probíhaly vklinických podmínkách, přímo ve zdravotnických zařízeních. Důraz byl kladen na využitelnost získaných poznatků adovedností vklinické praxi. Školení věnovaná soucitu ve zdravotnictví byla řízena odborníky, instruktory, facilitátory, kteří znali kulturu daných zdravotnických zařízení, uměli dobře vysvětlit obsah, vzbudili zájem otéma soucitu, vytvořili bezpečné prostředí jak pro diskusi, tak pro nácvik praktických dovedností aposkytovali studujícím užitečnou zpětnou vazbu.

Pokud jde opoužívané postupy, instruktoři využívali širokou škálu metod: hraní rolí, simulování určitých situací, promítání videozáznamů doplněné rozborem jednání aktérů, poslouchání zvukových nahrávek rozhovorů srůznými typy pacientů, vyprávění příběhů pacientů apod. Diskuse ve skupinách účastníků fungovaly velmi dobře, pokud byl jasně vymezen účel diskuse, pokud se obsahově týkala vymezených cílů, pokud mohli účastníci propojit své dosavadní zkušenosti snovými poznatky, pokud si mohli na místě vyzkoušet nové postupy. Skupinová sezení účastníků byla vedena tak, aby probíhala vsrdečné, vstřícné aneodsuzující atmosféře; to vytvářelo pocit sounáležitosti aspolečného cíle. Účastníci se pohybovali vreálném prostředí aučili se pozorovat jednání zkušených zdravotníků, reflektovat, jak pacienti uvažují achovají se, jaké mají osobní zkušenosti snemocí, jak jim pomáhat. Zážitkové učení navozované hraním rolí avyužíváním kazuistik umožnilo účastníkům vyzkoušet si role, které se lišily od jejich vlastních. Učili se reflektovat způsoby, jak na problémy nahlížejí pacienti, avyzkoušet si variantní postupy, jak spacienty jednat ato vbezpečném prostředí. Některé kurzy nabízely účastníkům možnost využít tzv. chráněnou dobu jak koddechu, tak kpromýšlení úkolů, ke studiu odborné literatury, kpsaní, krozvíjení emocionální rezonance prostřednictvím nahrávek apod.

Takovéto vzdělávací avýcvikové kurzy nejsou samozřejmostí. Připravit arealizovat školení osoucitu kpacientům závisí totiž na tom, do jaké míry je těmto snahám nakloněno vedení zdravotnického pracoviště azda jsou kurzy podporovány vedoucími pracovníky. Absolventi takových kurzů uváděli, že teď pociťují vyšší odpovědnost za své jednání spacienty, stávají se lepšími profesionály, nově uvažují okontextu, vněmž se pacient snaží zvládnout svoji nemoc. Lépe chápou nutnost přizpůsobit poskytovanou péči zvláštnostem jednotlivých pacientů ajejich potřebám. Absolventi kurzů navíc konstatovali, že poté, co změnili svůj způsob chování kpacientům, snížily se unich pocity vyčerpání, úzkosti, stresu. Zlepšila se jejich emoční rovnováha vpráci, častěji než dříve se unich dostavoval pocit osobního úspěchu, obnovil se pocit radosti zpráce (Sinclair et al., 2021).

Literatura azdroje:

1.ADDIS, DG., RICHARDS, A., ADIABU, S., et al. Epidemiology of compassion: Aliterature review. Frontiers in Psycholology, 2022, 13, p. 992705. doi:10.3389/fpsyg.2022.992705.

2.APA Dictionary of Psychology 2023; Compassion. [online] Dostupné na: https://dictionary. apa.org/compassion.

3.BARSADE, SG., O’NEILL, OA. What’slove got to do with it? Alongitudinal study of the culture of companionate love and employee and client outcomes in along-term care setting. Administrative Science Quarterly, 2014, 59(4), p. 551–598.

4.BENDA, J., REICHOVÁ, A. Psychometrické charakteristiky české verze Self-Compassion Scale (SCS-CZ). Československá psychologie, 2016, 60(2), s. 120–136.

5.Beryl Institute. Consumer Study on Patient Experience, 2018; 23 s. [online] Dostupné na: www.theberylinstitute.org/page/PXCONSUMERSTUDY.

6.BRIAN WR., ROBERTS, MB., YAO, J., et al. Development and Validation of aTool to Measure Patient Assessment of Clinical Compassion. JAMA Network Open, 2019, 5, p. e193976. doi:10.1001/jamanetworkopen.2019.3976.

7.CAMERON, RA., MAZER, BL., DeLUCA, JM., et al. In search of compassion: anew taxonomy of compassionate physician behaviours. Health Expectations, 2013, 18(5), p. 1672–1685.

8.CLARK, AJ. Empathy and Sympathy: Therapeutic Distinctions in Counseling. Journal of Mental Health Counseling, 2010, 32(2), p. 95–101.

9.Compassion fatigue. Merriam-Webster.com Dictionary, [online] Dostupné na: www.merriam-webster.com/dictionary/compassion%20fatigue2023.

10.Compassion fatigue: Signs, symptoms, and how to cope. 2020. In: Physician Wellness Hub Canadian Medical Association. [online] Dostupné na: www.cma.ca/physician-wellness-hub/ content/compassion-fatigue.

11.DECETY, J. Dissecting the neural mechanisms mediating empathy. Emotion Review, 2011, 3(1), p. 92–108.

12.DURKIN, J., JACKSON, J., USHER, K. The expression and receipt of compassion through touch in ahealth setting; aqualitative study. Journal of Advanced Nursing, 2021, 77, p. 1980–1991.

13.GEORGE, JM. Compassion in Healthcare: Theoretical Perspectives and Attributes. International Journal of Health Sciences and Research, 2022, 12(2), p. 340–348.

14.GERDES, KE. Empathy, Sympathy, and Pity: 21st-Century Definitions and Implications for Practice and Research, 2011. [online] Dostupné na: www.tandfonline.com/doi/abs/ 10.1080/ 01488376. 2011.564027.

15.GILBERT, P. Compassion: from its evolution to apsychotherapy. Frontiers in Psychology, 2020, 11, p. 586161. doi:10.3389/fpsyg.2020.586161.

16.GREEN, L. Patients and nurses have differing views of what is meant by „compassion“. Evidence Based Nursing, 2019, 22(3), p. 75.

17.GRUNDY, K., LANDERS, A. Compassion defined: it’stime for doctors to step up. New Zealand Medical Journal, 2018, 131(1468), p. 12–14.

18.GU, J., BAER, R., CAVANAGH, K., et al. Development and Psychometric Properties of the Sussex-Oxford Compassion Scales (SOCS). Assessment, 2020, 27(1), p. 3–20.

19.HACKER, T. The relational compassion scale: Development and validation of anew self-rated scale for the assessment of self-other compassion. (Doctoral dissertation). University of Glasgow, 2008, 102 p.

20.HANSEN, EM., HÅKANSSON EJ., HALLÉN, A., et al. Does Feeling Empathy Lead to Compassion Fatigue or Compassion Satisfaction? The Role of Time Perspective. The Journal of Psychology, 2018, 152(8), p. 630–645.

21.HALLDORSDOTTIR, S. Nursing as Compassionate Competence: ATheory on Professional Nursing Care Based in the Patient´sPerspective. International Journal for Human Caring, 2012, 16(2), p. 7–19.

22.HOFFMAN, ML. Empathy and moral development: Implications for caring and justice. Cambridge University Press, 2000. doi.org/10.1017/ CBO9780511805851.

23.HWANG, JY., PLANTE, T., LACKEY, K. The development of the Santa Clara brief compassion scale: An abbreviation of Sprecher and Fehr’scompassionate love scale. Pastoral Psychology, 2008, 56(4), p. 421–428.

24.KIRBY, JN., DAY, J., SAGARM, V. The „Flow” of compassion: Ameta-analysis of the fears of compassion scales and psychological functioning. Clinical Psychology Review, 2019, 70(1), p. 26–39.

25.LAZARUS, RS. Emotion and adaptation. Oxford: Oxford University Press, 1991, 557 p.

26.LEDOUX, K. Understanding compassion fatigue: understanding compassion. Journal of Advanced Nursing, 2015, 71(9), p. 2041–2050. doi:10.1111/jan.12686.

27.LOWN, BA., MUNCER, SJ., CHADWICK, R. Can compassionate healthcare be measured? The Schwartz Center Compassionate Care Scale. Patient Education and Counseling, 2015, 98(8), p. 1005–1010.

28.MALENFANT, S., JAGGI, PKA., et al. Compassion in healthcare: an updated scoping review of the literature. BMC Palliative Care, 2022, 21, p. 80. doi.org/10.1186/s12904-022-00942-3.

29.MAREŠ, J. Znalost zvláštností pacienta jako předpoklad pro individualizaci poskytované péče. Československá psychologie, 2019, 63(6), s. 676–690.