Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Anders Hansen

Proč se cítíme špatně, když se máme tak dobře?

Original title: DEPPHJÄRNAN, vydaný nakladatelstvím Bonnier Fakta, 2021, Sweden.

České vydání vycházelo z anglického překladu knihy Anderse Hansena,

BRAIN BLUES, Why do we feel so bad when we have it so good?

English translation © Alex Fleming, 2021

Copyright © Anders Hansen 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency.

All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8778. publikaci

Překladatelka Mgr. Lenka Štěpáníková

Odpovědný redaktor Mgr. Hana Borovská, Ph.D.

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner

Počet stran 208

První vydání, Praha 2023

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2023

Photo Credit: © Stefan Tell

ISBN 978-80-271-6811-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-6810-1 (pdf)

ISBN 978-80-271-3734-3 (print)

VĚNOVÁNO

Vanjovi Hansenovi

Hansi-Åke Hansenovi (1940–2011)

Björnu Hansenovi

Dokud se neobjevil mozek,

neexistovala na světě bolest ani úzkost.

ROGER W. SPERRY

Řekli o knize

„Kniha Proč se cítíme špatně, když se máme tak dobře fascinujícím způsobem zkoumá důvody, proč není naše prastaré neurologické nastavení uzpůsobeno pro fungování v moderním ekosystému. Podíváme-li se na deprese a úzkosti optikou evoluce, můžeme snáze pochopit narůstající pocity zoufalství v dnešní společnosti a lépe se s nimi vypořádat. Tato kniha je povinnou četbou pro každého, kdo doufá, že porozumí lidskému mozku.“

Dr. Anna Lembkeová

autorka bestselleru New York Times s názvem

Dopamine Nation: Finding Balance in the Age of Indulgence

(Dopaminový národ: Hledání rovnováhy ve věku blahobytu)

„Anders Hansen je náš přední a nejúspěšnější odborník na vzdělávání široké veřejnosti. Ve své jasně a srozumitelně napsané knize, která se nevyhýbá ani složitým otázkám, píše o evoluci a mozku a o tom, proč se mnozí z nás cítí tak špatně. Myslím, že se jedná o brilantní dílo. A také velmi poučné.“

David Lagercrantz

„Jsme biologickými bytostmi, jsme produktem evoluce. Anders Hansen nám mistrně a s vřelým srdcem vysvětluje, jakým způsobem tento fakt ovlivňuje naši duševní pohodu.“

Karin Bojs

„Hansen popisuje naši mysl jako produkt evoluce, a ukazuje tím neocenitelné nové způsoby, jak pochopit naše nejdůležitější duševní vzestupy a pády a jak s nimi žít. Kniha Proč se cítíme špatně, když se máme tak dobře jednoduchým a srozumitelným jazykem představuje naději a příslib, který přináší psychiatrie, opírající se o vědecké poznatky.“

Richard Wrangham

anglický antropolog a autor bestsellerů, Harvardova univerzita

„Trh je zaplaven knihami o tom, jak dosáhnout dobrého duševního zdraví – tyto publikace obvykle přinášejí různé rady od meditace a všímavosti až po léčbu pomocí selektivních inhibitorů zpětného vychytávání serotoninu (SSRI). Náš mozek však není vyvinut pro zajišťování permanentního pocitu pohody, ale spíše pro zajištění přežití a reprodukce. Stresové stavy, panické poruchy, obsedantně-kompulzivní poruchy, a dokonce i diagnózy ADHD a poruch autistického spektra – to všechno představuje z evolučního hlediska přínos. Švédský psychiatr Anders Hansen toto pochopil a své myšlenky přináší ve své geniální a skvěle napsané nové knize s názvem Proč se cítíme špatně, když se máme tak dobře.

Je to rozhodně povinná četba!“

Hugo Lagercrantz

emeritní profesor pediatrie, Institut Karolinska

O autorovi

Anders Hansen (* 1974) je švédský lékař, psychiatr, spisovatel a moderátor populárně vědeckých televizních pořadů. Je autorem několika velmi populárních a prodávaných knih o tom, jak funguje lidský mozek, a pravděpodobně nejoblíbenějším švédským odborníkem, který se zabývá tímto tématem. Bylo prodáno přes 2 miliony výtisků jeho knih do 34 zemí. Za své knihy i popularizaci tématu psychického zdraví formou přednášek získal řadu ocenění.

Anders Hansen je autorem knih:

The Prescription for Health – s Carlem Johanem Sundbergem (2014)

The Real Happy Pill (2016) (česky vyšlo pod názvem Doběhni svůj mozek)

The Advantages of ADHD (2017)

Insta-Brain (2019) (česky vyšlo pod názvem Instamozek)

The Real Happy Pill Junior – s Matsem Wänbladem (2020)

Insta-Brain Junior – s Matsem Wänbladem (2021)

Úvod

Tato kniha se zabývá otázkou, proč tolik lidí řeší problémy se svým duševním zdravím, když nám vlastně nic nechybí. Řeč bude o lehčích formách deprese a úzkosti, nikoliv o bipolární poruše či schizofrenii, a to ze dvou důvodů. Zaprvé a především proto, že bipolární porucha a schizofrenie jsou příliš složitým tématem na to, aby je bylo možné prozkoumat a popsat v populárně naučné knize. Zadruhé, v dnešní společnosti stále přibývá zejména mírnějších forem duševních onemocnění. Schizofrenie a těžké formy bipolární poruchy nejsou na vzestupu, a proto se na ně zde zdůrazněné argumenty nevztahují. V této knize představuji biologický způsob nazírání na naše duševní a fyzické zdraví, protože ze zkušenosti vím, že mnoha lidem tento pohled pomáhá. Pokud se cítíte na dně, vyhledejte pomoc, protože pomoc určitě existuje. A pokud užíváte nějaké léky předepsané psychiatrem, vždy se s ním nejprve o všem poraďte.

PROČ SE CÍTÍME ŠPATNĚ,

KDYŽ SE MÁME TAK DOBŘE?

Čas od času se vám pravděpodobně stane, že se cítíte mizerně. Možná trpíte lehčí formou úzkosti nebo vás někdy přepadne ochromující panika. Také jste se možná v určité životní fázi setkali s pocitem, že nedokážete ani vstát z postele. Když se nad tím zamyslíte, je to celé poněkud zvláštní, protože mezi našima ušima si hoví biologický zázrak natolik vyspělý, že by měl být schopen zvládnout… vlastně cokoliv.

Váš neustále se měnící, pozoruhodně dynamický mozek sestává z 86 miliard buněk, mezi nimiž existuje nejméně 100 trilionů spojení. Ta vytvářejí složitou síť, která ovládá všechny tělesné orgány a zpracovává, interpretuje a vyhodnocuje nekonečný proud smyslových vjemů. Váš mozek dokáže uchovávat stejný objem informací jako 11 000 knihoven plných knih, protože tolik toho vaše paměť skutečně pojme. Během zlomku sekundy navíc dokáže vytáhnout ty nejpodstatnější informace – i když od jejich uložení uplynula celá desetiletí – a dát je do souvislosti s tím, co právě prožíváte.

Pokud tedy váš mozek tohle všechno dokáže, proč nezvládne tak jednoduchý úkol a neumí zařídit, abyste se neustále cítili skvěle? Proč vám musí pořád klást do cesty vaše vlastní emoce? Tento jev se zdá být ještě záhadnějším, když si uvědomíme, že žijeme ve světě nevídané hojnosti, která by vyrazila dech každému králi, královně, císaři či faraonovi v historii. Na mnoha místech naší planety jsou hlad a války již minulostí. Žijeme déle a zdravěji než kdykoli předtím, a kdybychom se snad někdy trochu nudili, stačí jenom několik kliknutí, a hned máme k dispozici kolektivní vědomosti a zábavu.

Přesto se zdá, že i když jsme se nikdy neměli tak dobře, mnozí z nás se potýkají s problémy. Snad každý den se objevují nové a nové alarmující zprávy, upozorňující na nárůst duševních problémů. Ve Švédsku užívá antidepresiva každý osmý dospělý. Světová zdravotnická organizace (WHO) odhaduje, že 284 milionů lidí na světě sužuje úzkostná porucha, zatímco 280 milionů lidí trpí depresí. Panují obavy, že během několika let budou deprese představovat větší celosvětovou zátěž než jakákoli jiná nemoc.

Proč se tedy cítíme tak špatně, když nám nic neschází? To je otázka, která mi nedá spát po celou dobu mé kariéry. Má snad 284 milionů lidí nemocný mozek? Nebo chybí každému osmému dospělému určité neurotransmitery? Teprve myšlenka, že nemůžeme jednoduše vycházet z toho, jak žijeme dnes, ale musíme vzít také v úvahu, jak jsme žili dříve, mě přivedla k novému způsobu uvažování. Způsobu, který nám nejen umožní hlouběji porozumět našemu emocionálnímu životu, ale který nám zároveň ukáže, jak jej zlepšit.

Domnívám se, že odpověď na otázku, proč se cítíme tak špatně, když nám nic nechybí, souvisí s tím, že jsme zapomněli na svou biologickou podstatu. Zapomněli jsme, co nám umožňuje cítit se dobře. Proto se v této knize budeme zabývat naším emocionálním životem a pohodou z neurologického hlediska a budeme zkoumat, proč mozek funguje tak, jak funguje. Poté co jsem měl možnost pracovat s tisíci pacientů, jsem se na vlastní oči přesvědčil, jak cenné mohou tyto zkušenosti být. Umožňují nám totiž hlubší vhled do toho, na co je třeba se soustředit, abychom se cítili co nejlépe. Zároveň nám pomáhají porozumět sobě samým, abychom se k sobě mohli chovat laskavěji.

Nejprve se podíváme na to, co se děje v našem mozku při nejčastějších duševních poruchách, jakými jsou deprese a úzkosti, a proč můžeme tyto pochody v některých případech považovat nikoliv za příznaky nemoci, ale naopak za projevy normálního a zdravého fungování našeho organismu. Poté se zaměříme na to, jak je můžeme zvládnout; řekneme si, zda se skutečně cítíme hůře než dříve a jak to můžeme změnit pomocí biologického pohledu na náš emocionální život. Nakonec se pokusíme zjistit, co nás činí šťastnými.

Začněme však od začátku – a to doslova.

Proč se cítíme špatně, když se máme tak dobře?

To je otázka, která mi nedá spát po celou dobu mé kariéry.

1.

MY JSME TI, CO PŘEŽILI

Zánik je pravidlem. Přežití je výjimkou.

CARL SAGAN

Pojďme si vyzkoušet myšlenkový experiment, během kterého se musíme v našich představách přemístit v čase o 250 000 let nazpátek. Ocitáme se ve východní Africe, kde se setkáváme se ženou, které můžeme říkat třeba Eva. Eva vypadá dost podobně jako vy nebo já a žije ve společenství zhruba 100 lidí, kteří tráví většinu dne sháněním potravy v podobě jedlých rostlin a lovem divokých zvířat. Eva porodila sedm dětí, ale čtyři z nich zemřely: jeden syn při porodu, dcera v důsledku silné infekce, další dcera se zabila pádem a další syn se stal účastníkem konfliktu, během něhož byl zabit. Tři z Eviných dětí se dožily dospělosti a mají celkem osm dětí, což znamená, že Eva je babičkou osmi vnoučat. Z nich přežijí do dospělosti pouze čtyři a opět budou mít své vlastní potomky.

Představíme-li si tento koloběh, opakující se v průběhu dalších 10 000 generací, dostaneme se až k Eviným pra-pra-pra-pra- (atd.) vnoučatům. A těmi není nikdo jiný než vy a já. Jsme potomci těch několika přeživších, kteří nezemřeli při porodu, nesklátila je infekce, nevykrváceli z ran, nezemřeli hladem, nebyli zabiti ani nebyli roztrhání lítou šelmou. Vy i já jsme jedny z nejposlednějších článků souvislého řetězce jedinců, kteří přežili bitevní vřavy, infekční nemoci a nemilosrdné hladomory.

Když se nad tím zamyslíme, je zřejmé, že naši mužští i ženští předkové se museli dožít reprodukčního věku, aby mohli přivést na svět děti. Lze z toho však vyvodit i další závěry, které už tolik zřejmé nejsou. Uvědomte si, že ti z Eviných potomků, kteří pohotově reagovali na nebezpečí a velmi obezřetně naslouchali praskotu v křoví, kde se mohl skrývat lev, měli nesporně větší šance na přežití. A vy i já jsme jejich potomci, takže jsme také ostražitější vůči nebezpečí. Větší šance na přežití měli také jedinci se silnějším imunitním systémem, který dokázal vzdorovat infekcím. Proto má většina z nás skvělý imunitní systém, ačkoliv s příchodem únorového počasí se nám to třeba zrovna moc nezdá.

Jeden z dalších důsledků, který lze vyvodit na základě výše uvedené úvahy, se týká našich psychických vlastností. Ti z Eviných potomků, kteří disponovali duševními vlastnostmi pomáhajícími jim přežít, měli mnohem větší šanci, že se jim to podaří, a proto jsme vy i já nositeli stejných vlastností. To, že za sebou máme nepřerušený řetězec přeživších, z nichž ani jeden nebyl zabit lvem, nezřítil se z okraje útesu nebo nezemřel hlady dřív, než se stačil rozmnožit, by z nás mělo dělat nadlidi. Měli bychom být stejně chytří jako dvojnásobná nositelka Nobelovy ceny za fyziku a chemii Marie Curie-Skŀodowská, stejně moudří jako duchovní vůdce Mahátma Gándhí a stejně nezdolní jak Jack Bauer v seriálu 24 hodin. Ale jsme opravdu takoví?

Ti nejschopnější

Slova „přežije ten nejschopnější“ vyvolávají představu člověka, který je v naprosto dokonalé psychické i fyzické kondici. Ale pokud jde o lidskou evoluci, tato „zdatnost“ či „schopnost“ se netýká ani tak dobré duševní či fyzické kondice, jako spíše naší schopnosti přizpůsobit se prostředí, ve kterém žijeme. Proto nemůžeme pohlížet na vlastnosti, které našim předkům pomáhaly přežít a rozmnožovat se, ve světle současného světa. Musíme je vnímat v kontextu světa, který lidstvo obývalo téměř po celou dobu své existence.

To, zda byly Eviny děti silné, zdravé, šťastné, laskavé, dobře přizpůsobivé nebo chytré, nemělo ve skutečnosti žádnou hodnotu; z hlediska neúprosných zákonů evoluce záleželo jen na dvou věcech: na přežití a na tom, aby se člověk mohl rozmnožovat. Díky tomuto jedinému poznání se zcela změnil můj pohled na lidstvo. Naše tělo je uzpůsobeno k tomu, abychom mohli přežít a rozmnožovat se, ne k tomu, abychom byli zdraví a v pohodě. I náš mozek je uzpůsoben k zajišťování přežití a reprodukce, nikoliv pohody. Na tom, jak se cítíte, jaký jste člověk, zda máte přátele, jídlo, střechu nad hlavou nebo cokoliv jiného, vůbec nezáleží, pokud jste mrtví. Nejvyšší prioritou mozku je přežití. Takže otázka zní: před čím nás mozek musel chránit? Následující tabulka shrnuje, na co lidé dříve umírali, a před čím vaši a moji předkové proto museli utíkat nebo se chránit:

Typ společnosti

Lovci a sběrači

Zemědělská

Průmyslová

Informační

Období

250 000–10 000 př. n. l.

10 000 př. n. l.–1800 n. l.

1800–1990

od 1990

Očekávaná délka dožití při narození

⁓ 33 let

⁓ 33 let

35 let (1800)

77 let (1990)

82 let (Evropa, 2020)

Nejčastější příčiny úmrtí

Infekce, hladomor, zabití, vykrvácení, porod

Infekce, hladomor, zabití, vykrvácení, porod

Infekce, porod, znečištění prostředí, infarkt, rakovina

Infarkt, rakovina, mrtvice

Část doby lidské existence vyjádřená v procentech

96 %

3,9 %

0,08 %

0,02 %

Chápu, že si pořád ještě můžete myslet: „Co mám s tím vším společného já? Nejsem přece lovec ani sběrač.“ To je sice pravda, ale váš mozek si stále ještě myslí, že jste. Evoluce je totiž pomalý proces, a proto trvá desítky, ne-li stovky tisíc let, než se projeví zásadní změny v rámci druhu. To platí i pro člověka. Životní styl, na který jste vy i já zvyklí, neznamená v kontextu historie lidstva o nic víc než záblesk, který se odehrál během doby příliš krátké na to, aby se mu naše těla stačila přizpůsobit.

Ačkoli na svém profilu na Facebooku máte v kolonce „práce“ nejspíš uvedeno, že jste učitel, ošetřovatel, systémový vývojář, prodavač, instalatér, taxikář, novinář, kuchař nebo lékař, z čistě biologického hlediska by tam mělo být napsáno, že jste lovec a sběrač, protože vaše tělo a mozek se za posledních 10 000, nebo dokonce 20 000 let nijak zásadně nezměnily. Tou nejdůležitější věcí, kterou se můžeme o našem druhu naučit, je vlastně to, jak málo jsme se změnili. Celá naše zaznamenaná historie, zachycující období zhruba 5000 let nazpět, která ovšem sahá nejméně ještě dvakrát dále, je plná lidí jako vy a já, kteří jsou stejně jako vy a já vlastně lovci a sběrači. Takže jaký život máme ve skutečnosti vést?

250 000 let ve dvou minutách

Představovat si život v období lovců a sběračů jako idylickou existenci plnou dobrodružství ve stylu Huckleberryho Finna, která se odehrává v malých, úzce propojených, rovnoprávných komunitách v ničím nezkaženém světě, by bylo poněkud zjednodušené. Ve skutečnosti totiž mnohé nasvědčuje tomu, že tehdejší život byl v mnoha ohledech hotovým peklem. Průměrná délka života se pohybovala kolem třiceti let. To neznamená, že se každý jedinec po dosažení této věkové hranice skácel mrtev k zemi, ale že mnozí umírali mladí. Zhruba polovina obyvatel tehdy zemřela ještě před dosažením teenagerovského věku – obvykle hned při narození nebo později na infekci. Ti, kteří se dožili dospělosti, se museli vyrovnávat s všudypřítomnou hrozbou hladomoru, úmrtí následkem vykrvácení či dehydratace, útoku predátorů, dalších infekcí, úrazů či vražd. Jen nepatrný zlomek z nich se dokázal dožít dnešního důchodového věku, ačkoliv existovali i lovci a sběrači, kteří dosáhli 70, ba dokonce i 80 let. Vyšší věk sám o sobě tedy není ničím novým; nová je pouze skutečnost, že se ho v současnosti dožívá tolik lidí.

Zhruba před 10 000 lety přišel pravděpodobně nejvýznamnější posun ve způsobu života našich předků: stali se zemědělci. Oštěpy a luky však nebyly nahrazeny pluhy jen tak přes noc; tento postupný přechod od kočovného k zemědělskému způsobu života se odehrával v průběhu několika staletí. Životní podmínky zemědělců se dají poměrně jednoduše popsat jako ještě větší peklo. Průměrná délka života kolem třiceti let a všudypřítomná hrozba smrti stále přetrvávaly, i když riziko smrti hladem bylo možná menší. Místo toho se stávala stále častější příčinou smrti vražda; pravděpodobně z toho důvodu, že se zlepšily způsoby skladování potravin a sklizená úroda představovala kořist, o kterou stálo za to bojovat. Prohloubily se společenské rozdíly, a navíc se objevila celá řada nakažlivých nemocí (viz níže). Pracovní úkoly se stávaly monotónnějšími a bylo nutné pracovat déle. Strava v té době nebyla nijak pestrá a nejspíše se skládala z obilovin k snídani, obědu a večeři.

Významní historikové a myslitelé označili přechod k zemědělské společnosti za největší chybu lidstva. Proč k ní došlo, když se toho tolik zhoršilo? Hlavním důvodem bylo pravděpodobně to, že zemědělstvím lze na stejné ploše vyprodukovat podstatně více kalorií než lovem. A když máte živit hladové krky, nemůžete si dovolit ten luxus stěžovat si, že strava není pestrá, práce je nudná nebo že vám někdo uloupí něco, co se vám pracně podařilo sehnat.

Více kalorií znamenalo, že se mohlo nasytit více lidí, aniž by přitom všichni museli trávit celé dny sháněním jídla, a proto jsme se mohli začít orientovat i na něco jiného. Přišel tedy technologický rozvoj a naše společnosti se stávaly stále složitějšími. To vše mělo za následek prudký nárůst počtu obyvatel. Před deseti tisíci lety, před přechodem k zemědělství, žilo na světě pět milionů lidí. V roce 1850, před průmyslovou revolucí, to bylo 1,2 miliardy: 30 000násobný nárůst během 400 generací!

Vraťme se však k Evě, kterou jsem představil v úvodu této kapitoly. Co kdybychom jí řekli, že v budoucnosti budou vymýceny prakticky všechny hrozby, které zná? Její vzdálená pra-pra-pra-pra-pra-pra-pra-pra- (atd.) vnoučata budou žít ve světě, v němž budou smrtelné infekční nemoci vzácné, téměř nikdo nebude muset v noci bdít kvůli strachu z útoku zvířat a úmrtí ženy při porodu bude považováno za mimořádně neobvyklé. Ve světě, v němž jsou v podstatě kdekoli k dostání rozmanité, energeticky bohaté potraviny ze všech koutů světa, a kde je dokonce minulostí i nuda, protože kolektivní světové vědomosti a zábavu máme doslova na dosah ruky.

Eva by si pravděpodobně pomyslela, že si z ní děláme legraci. Ale kdybychom ji dokázali přesvědčit, že se její budoucí potomci budou moci těšit z takových výhod, nejspíš by byla nadšená, že její úsilí bude jednou odměněno tak úžasným způsobem. A co kdybychom jí hned vzápětí řekli, že se v tom skvělém světě bude každý osmý člověk cítit tak špatně, že bude potřebovat léky? Pojem „léky“ by asi byl tou poslední věcí, kterou by se Eva snažila pochopit. Možná by dokonce získala pocit, že jsme nevděční.

Jsme tedy nevděční, když nevidíme, jak dobře se máme? Já bych se rozhodně mohl považovat za nevděčného, protože čas od času mívám špatnou náladu bez zjevného důvodu. A už jsem dávno ztratil přehled o počtu pacientů, kteří se stydí za to, že trpí depresí či úzkostmi, přestože většina jejich potřeb je uspokojována. Jenže ono to není tak jednoduché. Jak už bylo řečeno, vy i já jsme děti těch, kteří přežili. A možná tady vůbec nejde o to, abychom se přitom ještě cítili skvěle.

Chápu, že informace, že naše evoluční historie nás možná geneticky naprogramovala na problémy s duševním zdravím a že úzkost a strach byly klíčové pro naše přežití, působí nejspíš poněkud depresivně. Stále však existují věci, které můžeme udělat, abychom se cítili lépe, a které si podrobněji probereme v dalších kapitolách. Nejprve musíme pochopit, proč vůbec cítíme potěšení, obavy, lhostejnost, nepohodlí, radost, podráždění, apatii a euforii, když bychom se stejně dobře mohli pohybovat po světě jako roboti. Proč vlastně máme pocity?

Naše tělo je uzpůsobeno k tomu, abychom mohli přežít a rozmnožovat se, ne k tomu, abychom byli zdraví a v pohodě.

I náš mozek je uzpůsoben k zajišťování přežití

a reprodukce, nikoliv k vytváření pohody.

2.

PROČ VLASTNĚ MÁME POCITY?

Nejsme myslící stroje, které cítí, jsme cítící stoje, které myslí.

ANTONIO DAMASIO

NEUROLOG ASPISOVATEL

Představte si, že spěcháte domů zpráce. Nebe je černočerné aleje jako zkonve. Je prostě listopad. Ať už se vám to líbí, nebo ne. Domů si nesete práci, které se budete muset ještě alespoň dvě hodiny věnovat, nejdřív ale musíte vyzvednout dceru ze školky, než zavřou. Potom je ještě potřeba nakoupit avyprat – na dnešek máte přece zamluvenou samoobslužnou prádelnu, že? Počkat – nebyla tam sušička rozbitá? Akdyž otom tak přemýšlíte, neměli byste taky…?

Přecházíte ulici amyšlenkami jste úplně někde jinde. Anajednou jako by vás neviditelná síla donutila uskočit dozadu zrovna ve chvíli, kdy se kolem vás řítí autobus. Zůstanete stát na okraji obrubníku jako přimrazení. Uvědomíte si, že vás ten autobus mohl srazit. „Ty jo, tak to bylo ofous!“ Nikdo kromě vás si toho nevšiml, ale pro vás jako by se vtom okamžiku zastavil celý svět. Kapky deště se mísí svaším potem. Dochází vám, že jste právě jen ovlásek unikli jisté smrti. „Tak to mohl být můj konec,“ říkáte si. Ale naštěstí nebyl, protože něco zasáhlo avytrhlo vás zúvah otermínech, pračkách asušičkách. Něco vás přinutilo udělat krok zpět.

Vaše neviditelná pomocnice je velká jako mandle aje usazená hluboko ve vašich spánkových lalocích. Jmenuje se amygdala, vedou zní četná spojení do ostatních částí mozku ařídí tolik procesů, že se jí také říká „kmotr“ mozku. Jedním znejdůležitějších úkolů amygdaly je zpracovávání informací přicházejících zvašich smyslů aodhalování potenciálního nebezpečí ve vašemokolí. Smyslové vjemy související se zrakem, sluchem, chutí ačichem se vlastně dostávají přímo do amygdaly, která je tak jako první ze všech částí mozku schopna vyhodnotit, co vidíte, slyšíte, cítíte aochutnáváte.

Takové uspořádání mozku má své opodstatnění. Zrakovým vjemům totiž trvá několik desetin sekundy, než doputují zoka přes zrakový nerv do zrakové kůry vtýlních lalocích. Teprve poté si konečně uvědomíte, co právě vidíte. Vkritických situacích může těchto několik desetin sekundy znamenat rozdíl mezi životem asmrtí. Pokud jsou tedy smyslové vjemy dostatečně závažné, může amygdala zareagovat dříve než ostatní části mozku – například vsituaci, kdy se na vás řítí autobus. Když amygdala zmáčkne pomyslné poplašné tlačítko, okamžitě ustoupíte okrok zpět avaše tělo uvolní stresové hormony. Tento proces se výstižně nazývá emocionální reakce, protože váš krok je samozřejmě pohyb. Subjektivní prožitek strachu, který cítíte, když si uvědomíte, že jste právě unikli ze spárů smrti, se pak označuje jako pocit. Stručně řečeno: nejprve přichází emoce apohyb, pak teprve pocit. Ale podívejme se nyní blíže na to, co se děje, když ve vás aktivace amygdaly vyvolá pocit strachu avy si uvědomíte, že už jste tu vlastně nemuseli být.

Propojení našeho vnějšího avnitřního světa

Když se zamýšlíme nad tím, jak mozek reaguje na naše okolí, obvykle si nejdříve ze všeho představíme okolí fyzické – třeba právě autobus řítící se směrem knám. Existuje však ijiný svět, který je přinejmenším stejně důležitý akterý mozek pozorně monitoruje: náš vnitřní svět. Hluboko uvnitř našeho spánkového laloku se nachází jedna znejzajímavějších částí mozku – insula. Insula funguje jako jakási kompilační stanice, která ztěla přijímá informace osrdečním tepu, krevním tlaku, hladině cukru vkrvi adechové frekvenci. Přijímá ovšem také informace přicházející odnašich smyslů, aje proto místem, kde se setkává náš vnější avnitřní svět. Aprávě vdůsledku toho vznikají naše pocity!

Pocity nás nezaplavují jen jako reakce na to, co se děje kolem nás; vytváří je mozek, který propojuje děje odehrávající se kolem nás stím, co se děje uvnitř nás. Na základě těchto údajů se nás mozek snaží přimět ktakovému chování, které nám zajistí přežití. Pocity mají vpodstatě jediný účel: ovlivňovat naše chování, atím nám pomáhat přežít, abychom se mohli rozmnožovat.

Automatizovaná inteligence

VÁŠ MOZEK VYPADÁ JINAK NEŽ TEN MŮJ

Od banánovníku ke kuchyňské lince

Proč štěstí nikdy netrvá věčně

Table of Contents

Řekli o knize

O autorovi

Úvod

PROČ SE CÍTÍME ŠPATNĚ, KDYŽ SE MÁME TAK DOBŘE?

1. MY JSME TI, CO PŘEŽILI

Ti nejschopnější

250 000 let ve dvou minutách

2. PROČ VLASTNĚ MÁME POCITY?

Propojení našeho vnějšího a vnitřního světa

Automatizovaná inteligence

Od banánovníku ke kuchyňské lince

Proč štěstí nikdy netrvá věčně