Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Phyllida Shrimpton

Kolik barev má štěstí

Z anglického originálu Every Shade of Happy, vydaného nakladatelstvím Head of Zeus Ltd ze skupiny Bloomsbury Publishing Plc pod značkou Aria v Londýně v roce 2022, přeložila Veronika Lásková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2024 jako svou 9297. publikaci.

Redakce Lenka Češková
Korektura Eliška Kaplan
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2024

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Cover Design © Anna Ali, 2024
Every Shade of Happy © Phyllida Shrimpton, 2022
Published by Aria, an imprint of Head of Zeus Ltd, part of Bloomsbury Publishing Plc, UK
Translation © Veronika Lásková, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-817-4 (ePub)
ISBN 978-80-7625-816-7 (pdf)
ISBN 978-80-7625-315-5 (print)

Věnováno mé sestře Pam, která mi vždycky hnala vítr do plachet.

A také památce Petera a Shirley Shrimptonových.

PROLOG

ALGERNON, 1929

Když se Algernon posadil, nohy sevřené ve zbrusu nových kožených polobotkách mu zůstaly viset dobrých pět centimetrů nad holou dřevěnou podlahou. Úzká železná postel, která se navlas podobala všem ostatním lůžkům v tomhle velkém pokoji, se pod ním unaveně prohnula a hrubá vlněná deka ho štípala do zadní strany stehen a lýtek. Polštář, na nějž měl dnes v noci složit hlavu, jako by dosud v bavlněném povlaku zadržoval noční můry školáků, kteří tu spávali před ním, a teď mu o nich šeptal.

Na hubených kolenou, jež mu vyčuhovala z černých flanelových šortek, mu svítily červenohnědé odřeniny, které se kropenatě táhly přes čéšky dolů a mizely pod pečlivě ohrnutým lemem nových šedých ponožek. Přejel si nehtem po pravé noze, nabral pár kousíčků zaschlého strupu, a když si přidržel prst těsně u očí, mohl je pořádně prozkoumat. Každý ten ždibíček, pomyslel si, představuje krásnou památku na můj bývalý život. Sklepal ty pozůstatky z nehtu na zem a díval se, jak mu po lýtku stéká krvavá slzička, a s uspokojením zaznamenal, že zanechala flíček na jeho nových ponožkách. Odřená kolena svědčila o jeho posledním a velmi slavném odvážném kousku a Algernon si na krátký, osvobozující okamžik dopřál požitek z té vzpomínky.

Oběma rukama pevně svíral mříže plotu kolem školy u nich doma na vesnici a obličej tiskl na studené černé železo. Byl venku a díval se dovnitř. Míč, který nedopatřením vylétl na střechu školy, se zaklínil do dolíku mezi štítem a komínem a všichni jeho kamarádi na něj zoufale hleděli a nevěděli si rady. Jakožto největší dobrodruh ze všech Algernon v mžiku přelezl plot a vydrápal se na boční zeď, na níž znal každý centimetr. Předchozího dne oficiálně přestal být žákem téhle malé školy, a tak vlastně neoprávněně vnikl na cizí pozemek, jenže jakmile se znovu ocitl na správné straně plotu, ihned ucítil, jak mu ze srdce spadla obrovská tíha a rozhostil se v něm sladký pocit sounáležitosti. V duchu zase šplhal nahoru po okapu, zachytával se rukama o vyčnívající cihly, až se konečně dostal ke komínu a pevně se za něj chytil.

Dva kluci mezitím předstírali, že se perou, aby odvedli ředitelovu pozornost, a půlkruh tváří dál hleděl vzhůru na ztracený míč. A on jim ho hodil. Ještě chvíli se pak držel komínu, zaklonil hlavu a ucítil na tvářích čerstvý vítr. Z té výšky dohlédl přes celou vesnici až na nádherné pastviny a políčka, která se táhla jako mozaika až k řece Fal, a jeho duše se zmocnila palčivá touha létat.

Algernon civěl na svoje kolena, svědčící o nepříliš elegantním seskoku ze střechy do překvapivě hluboké kaluže, kde ho kamarádi přivítali jako hrdinu. Jenže ten příběh už patřil včerejšku. Včera se se všemi rozloučil. Ještě včera mohl volně pobíhat po zelených cornwallských pastvinách. Ještě včera byl malý kluk. Zato dnes, podle slov rodičů a podle nápisu nad vchodem do soukromé internátní školy, se Algernon Edward Maybury ve věku sedmi let stal mladým katolickým gentlemanem.

Algernon si ostatně všiml, že Bůh je pevnou součástí celé školní budovy, že jeho sláva oslnivě září z oblouků a barevných vitrážových oken a snad na každé stěně visí na kříži jeho jednorozený syn, zkrvavený a zbičovaný. Jenže Bůh v tomhle domě, kde teď Algernonovi v hubeném hrudníčku splašeně tlouklo srdce, působil úplně jinak. Algernonův Bůh dál sídlil v kostelíku doma v Cornwallu, kde každou neděli shromáždění známých tváří pokašlávalo a vrtělo se za zpěvu zbožných písní během posvátné liturgie. Algernonův Bůh si žádal, aby si všichni do kostela oblékli sváteční šaty a po příchodu se s úsměvem pozdravili. V Algernonově kostele visela vždycky knězi kapička u nosu a hrozila, že každou chvíli spadne, a varhanice paní Dyerová měla obrovské pozadí, jemuž se pokaždé s kamarády za rozevřeným kancionálem hihňali, pokud je někdo z rodičů zrovna nepleskal přes ruku za to, že se zajímají víc o obsah svého nosu než o slovo Páně. Matky v náručí zuřivě houpaly křičící nemluvňata a vzduch voněl kadidlem a příslibem nedělního oběda.

Tenhle nový Bůh byl jiný. Vzduch v budově, kde nyní Algernon seděl na úzké posteli, byl obtěžkaný tisícem tajemství, vířících s jemným prachem tiše pod vysokými stropy a ukrytých v očích bratrů, kteří měli v rukou budoucnost všech sto šestnácti žáků. Algernon poznal, že navzdory Boží přítomnosti, nebo snad právě kvůli ní – to nevěděl jistě –, nejde o šťastné místo.

Kromě toho pochopil, že odteď už mu nikdo nebude říkat „Algernone“. Tady, jak ho stručně informoval otec, když ho vyložil z automobilu značky Austin a vytáhl jeho obří zavazadlo z kufru auta na příjezdovou cestu, se mu bude říkat příjmením, tedy „Maybury“. Otec ho dále poučil, že mu rozhodně skvěle půjde učení i tělocvik, a pokud někdy dostane výprask, což se holt stává, bude to určitě brát sportovně. Algernon vážně a beze slova přikyvoval, zatímco matka se jen povzbudivě usmívala, ušní lalůčky protažené a rozhoupané od těžkých perlových náušnic. Rodiče pak nasedli zpátky do auta, naposled mu upjatě zamávali a otevřeným okénkem mu slibovali, že za pár týdnů si pro něj zase přijedou.

Algernon pevně zaťal pěsti, až mu na nich klouby zbělely, a natáhl krk k otevřenému oknu s olověnou mřížkou. Když si to bude usilovně přát, třeba si to rodiče ještě rozmyslí a vrátí se pro něj. Jenže dlouhá příjezdová cesta, která vedla až k mohutné mřížované bráně, zůstávala zoufale prázdná. Prostoupila ho touha, aby dokázal létat, a celým srdcem si přál vylézt na parapet, roztáhnout křídla a vznést se vysoko k oblakům.

Z pokoje, studených chodeb a tmavých koutů k němu doléhaly ozvěny hlasů nových spolužáků. Vyprávěly o hierarchii a o děsivých iniciačních rituálech a při pomyšlení na to všechno si Algernon… nebo vlastně Maybury připadal strašlivě maličký. Neplakal, alespoň zatím ještě ne, ale sklopil oči k nevybalenému kufru a vdechl vzduch, který čpěl strachem. Když konečně pochopil, že se pro něj rodiče nevrátí, sepjal pevně ruce a modlil se k Bohu, kterého znal z domova, aby to do prázdnin rychle uteklo a aby se odsud mohl co nejdřív vrátit zpátky k loukám, řekám a překrásnému skalnatému pobřeží Cornwallu, kde je doma.

1

APAK BYLI TŘI

ALGERNON

Algernon pohlédl na ozdobné cestovní hodiny. Jejich vytrvale tikající strojek posunul jemné pozlacené ručičky na 17.28, což mu prozradilo, že už je téměř čas ohřát si kupované jídlo auvařit další šálek čaje, což byl pro něj prakticky nejsvětlejší okamžik celého dne. Ta ohavná věc mu odměřovala čas ode dne odchodu do penze, kdy mu ji slavnostně předali, potřásli mu rukou aobdařili ho vlažným potleskem, po němž následovala laciná překapávaná káva, podnos sčokoládovými pralinkami abrzy ispěšné vytrácení se všech účastníků. Ty hodiny se mu nelíbily už tenkrát adoteď je nemohl vystát, ale nedokázal se prostě přimět, aby je vyhodil. Bylo by to, jako by snimi zahodil do koše ikaždý ztěch devětatřiceti roků, kdy pro firmu pracoval. Atak si je nechával adennodenně sám sebe trestal pomyšlením, že hodnotu celé jeho osoby shrnuje avystihuje tohle nevkusné mechanické zařízení ve skleněné schránce, které mu se slyšitelnou pravidelností oznamuje, že mu ze života zbývá už zase ovteřinu míň.

Pokoj prořízl střípek večerního světla aozářil částečky prachu, které bezcílně kroužily amizely mu ze zorného pole nebo ve zlatých proužcích přistávaly na prázdném křesle naproti němu. Schválně si působil bolest tím, že se přinutil hledět tam, kde světlo dopadalo na kostkovanou látku čalounění. Pak se do místnosti přihnal Kocour, obtočil se Algernonovi kolem nohou, přitiskl mu teplý čumák na holeň avydal ostré mlasknutí, aby získal pánovu pozornost. Algernon odtrhl oči od prázdného křesla, zběžně mrkl na zvíře apak znovu na ciferník aopět ho ohromilo, jak precizně jdou Kocourovy vnitřní hodiny. Bylo na minutu přesně půl šesté.

„Láska prochází žaludkem,“ zabručel, zašátral po holi aztěžka se zvedl zkřesla, přičemž mu zapraskalo vkolenou ado ramen vystřelila ostrá bolest, která se pak rozlila dolů podél celých paží. Kocour se rozběhl ke dveřím, na okamžik se otočil aznovu hlasitě mlaskl, až se Algernon konečně narovnal do vzpřímené pozice azamířil do kuchyně, aby jim oběma připravil večeři. Než odbila šestá, už měli oba vsobě něco nepříliš vábného, ale přinejmenším přiměřeně výživného.

Pak Algernonovi zazvonil telefon. To se nikdy nestávalo.

ANNA

Anna přišla ovšechno úplně zčistajasna. Stalo se to ve chvíli, kdy matčin přítel Harry prohlásil, že se naprosto nečekaně azřejmě až po uši zamiloval do chlapa, kterýknim do práce chodí opravovat kávovar. Harry tedy ve třiapadesáti konečně našel někoho, ským mu život připadá naplněný, jenže tohle uspěchané, vysoce emotivní přiznání zároveň rozmetalo na tisíc kusů pohodlný život, který uněj vedly Anna ajejí matka.

Zrovna společně sledovali televizní soutěž Peče celá Británie. Nedokázal vydržet ani do konce pořadu aza ideální okamžik ke zkáze jejich dosavadního soužití zřejmě považoval závěrečnou sušenkovou kreativní výzvu. Annině matce Heleně způsobila ta zpráva takový šok, že se uní chvíli střídal neovladatelný vztek snaprostou nevěřícností. „Ajá myslela, že trpíš jenom mužskou verzí přechodu,“ popotahovala adlaněmi si otírala uslzené oči itváře, jakmile první výbuch zlosti pominul. „Aže proto je to stebou vždycky… vždyť víš… vposteli tak nemastný neslaný. To nanicovatý šmátrání potmě upřímně nebylo nic moc…“

Anna se choulila do klubíčka vmohutném koženém křesle, už tak rudá ve tváři ztoho, co jim Harry právě oznámil, iznásledné hádky, ateď si okatě zacpávala uši. „Nemusíte přede mnou říkat všechno!“ stěžovala si asnažila se nechutné podrobnosti matčina milostného života vytěsnit zmysli.

Helena po ní jen střelila zarudlým pohledem aškubla hlavou směrem kHarrymu. „Nezlob se, Anno, ale žijeme spolu šest let, aon mi teď romanticky pláchne snějakým Derekem! Tak snad mám právo být trochu nasraná, ne?“ Harry poslal dokola krabici papírových kapesníků avšichni, včetně něj, si jeden vytáhli, aby si mohli osušit mokré tváře avysmrkat se, zatímco jim srdce bušilo až vkrku ze strachu, co bude dál. Drsná skutečnost toho, co je vnejbližší budoucnosti čeká, dolehla na Annu vpříštím okamžiku, když si se strašlivou jistotou uvědomila, že ztrácí veškerou půdu pod nohama.

„Totiž, přesně řečeno, já nikam pláchnout nemusím.“ Harry popotáhl, podíval se na Annu supřímně omluvným výrazem adál tiše drmolil, jak se marně snažil otupit ostří svých slov. „Derek se totiž nastěhuje ke mně. Tohle…“ odkašlal si arozpačitě se odmlčel, „… je můj dům.“ Jakkoli se Harry pokoušel sdělit jim tu novinu empaticky, jeho slova pleskla doprostřed místnosti jako kravinec avyšplíchla Anně ijejí matce přímo do obličeje.

„Nechceš se náhodou přihlásit do diplomatickýho sboru?“ zavrčela na něj Helena. „Mohls nám dát aspoň pět minut času, abychom vstřebaly tvýho novýho přítele, než nás ještě ktomu vyhodíš zdomu!“ Znovu se natáhla prokapesníky, vyndala jich celý chomáč apoloprázdnou krabicí mrštila po Harrym, který téměř ani neucukl, atak se mu odrazila od hlavy. Jelikož znala svou matku až příliš dobře abylo jí jasné, že za chvíli začne hledat další munici, Anna vstala zkřesla, sebrala ze stolku mísu sovocem, umístila ji do bezpečí na kredenc atiše se vytratila zpokoje.

Natáhla se na peřinu potaženou černým bavlněným povlečením posetým hvězdami ado obou uší si nacpala sluchátka, aby přehlušila zvuk jednostranné hádky, která dole dál zuřila. Už toho slyšela dost. Matka křičela, že její plat nebude ani náhodou stačit na to, aby si vtomhle kraji pronajala třeba iten nejmenší byt, že obě nejspíš umřou hlady ajak to, že sakra nevěděl, že hodlá kopat za druhou stranu, už tenkrát před šesti lety, když se dávali dohromady?

Anna si otírala horké slzy, které se jí koulely po tvářích, azoufale se snažila vyrovnat spředstavou, že se matka sHarrym rozejdou. Harry byl docela fajn chlap auměl skvěle vařit, nicméně to nebyl její táta. Svého otce vůbec neznala, ato ztoho důvodu, že oněm nic nevěděla ani její matka. Zjejího početí před šestnácti lety si matka nejasně vybavovala divoký večírek, který skončil míchanými drinky zvanými jägerbomba aláskou na jednu noc. Anna vždycky velkoryse prohlašovala, že jí nepřítomnost otce zas tak moc nevadí, vždyť se přece člověku ani nemůže stýskat po něčem, co nikdy neměl, ne? Jenže když se jí teď životní jistoty rychle rozpadaly, zmocnil se jí vtomto ohledu překvapivý vztek. Vlastní otec by ji určitě neposlal do háje tak snadno, jako se to chystal udělat Harry.

Její pokoj, vlastní prostor, který vHarryho domě šest let obývala, jí najednou začal připadat děsivě provizorní. Představila si, jak asi bude pokoj vypadat, až si zněj vystěhuje všechny věci. Všechny až na rozměrnou nástěnnou malbu, kterou vytvořila na protější stěně. Harry jí tehdy dal volnou ruku, ať se umělecky vyjádří, jak bude chtít, avýsledkem byla její obří silueta usazená na stříbrném srpku měsíce, která ji zachycovala, jak drží na provázku zářivě červeného draka. Strop si vymalovala černě analepila na něj hvězdy aplanety, které ve tmě na inkoustově černé obloze svítily ajejí pokoj proměnily vnádherný soukromý vesmír. Její vlastní vesmír. Jenže toho večera Anna na svůj obraz dlouze hleděla, až si nakonec – ospalá ztichého pláče – představila, jak červeného draka pouští apadá změsíce do černé, neznámé hlubiny.

ALGERNON

Algernon vlastně nevěděl, co si otom telefonátu má myslet. Už roky žil vúhledně uspořádané krabici, kterou si vmyšlenkách pro sebe vytvořil. Uvnitř to nebylo nijak strašné, ale ani krásné. Každý den byl stejný jako ten předchozí arytmus mu udávala potřeba se umýt, obléct, najíst anakrmit Kocoura, kterého sice ksobě nepozval, apřece se kněmu před třemi lety bez ohlášení přišoural anatrvalo se uněj zabydlel.

Každý den si Algernon zašel do obchodu pro noviny, poslechl si vrádiu zprávy, statečně se pokusil vyluštit vTimesech křížovku, což se mu kjeho palčivé, avšak nepřiznané hanbě dařilo poslední dobou čím dál víc zřídka. Odpoledne si vždycky na chvíli zdříml apak po večeři, kterou chystal pokaždé přesně vpůl šesté, se podíval na televizní zprávy apo nich obyčejně ještě na nějakou detektivku. Každou činnost mu vymezovaly, ne-li vnucovaly ozdobné hodiny na krbové římse atak to zkrátka bylo. Kdyby si Algernon sám se sebou upřímně pohovořil, možná by přiznal, že umění vytvářet úhledné krabice auzavírat do nich jednotlivé fáze svého života přivedl za ta léta kdokonalosti. Jenže taková rozmluva nebyla příliš pravděpodobná. Vlastně se uněj nedal čekat vůbec žádný rozhovor, protože to byl odjakživa málomluvný člověk.

Až do chvíle, kdy mu zazvonil telefon, si byl Algernon poměrně jistý, že každý zítřejší den bude stejný jako ten dnešní ivčerejší aže to tak zůstane, dokud se ztohoto světa neodporoučí. Teď se však ukázalo, že kněmu zanedlouho dorazí hosté, avhlavě mu hučelo rozrušením zpomyšlení, že najednou už nebude vdomě sám.

Jeho dům vypadal vedle sousedních dost netypicky. Nahoře byly dvě malé ložnice, jedna pro dva adruhá pro jednu osobu, adole dva velké pokoje amalá kuchyňka. Vkuchyni byly tři židle, vjídelně jich kolem stolu stálo dokonce šest avobýváku měl dvě křesla po stranách krbu, kde si za chladných zimních večerů hřál učerveně planoucího elektrického ohřívače nohy. Od té doby, co Evie zemřela aHelena se odstěhovala, se tu nic nezměnilo, až na to, že dal před časem pryč mohutnou starou pohovku, která skutečně neodpovídala jeho potřebám, aže mu Kocour shodil zkrbové římsy jednu ozdobu, která se roztříštila omřížku před krbem. Byl to porcelánový košík přetékající drobnými růžičkami aAlgernon ho zase pečlivě slepil, takže jemné čáry byly sotva znatelné, acelý artefakt teď pevně držel na svém místě pomocí oboustranné lepicí pásky. Vcelém domě vládl až puntičkářský pořádek atak to mělo podle jeho mínění taky zůstat.

ANNA

Když si při oné první hádce sHarrym Helena postěžovala, že nebude mít vtomhle kraji na nájem, Anna si dosah jejích slov nejdřív plně neuvědomila. Postupně jí však došlo, že bude muset dát sbohem nejen vlastnoručně namalovanému vesmíru usebe vpokoji, ale čeká ji rozloučení ise školou, městem avšemi kámoši. Stabilita jejího života se kolem ní nemilosrdně rozpadala atrosky odnášel vítr dřív, než je stačila posbírat.

Nakonec jim Harry nechal na hledání nového bydlení pět týdnů, což zřejmě považoval za ohromně velkorysé, jenže ve skutečnosti to ani zdaleka nestačilo, aby si opatřily vhodnou alternativu. Atak se nakonec stalo, že Anna usedla vedle matky do auta nacpaného až po střechu věcmi apokoušela se připravit na téměř pět set kilometrů dlouhou jízdu vstříc novému životu. Těch pět týdnů bylo strašně krátkých abolestně krásných, protože každá akce skámoši byla vlastně svého druhu poslední. Naposledy spolu zašli do kina, naposled strávili odpoledne vparku nebo uněkoho doma anakonec se naposledy objali na rozloučenou. Celé to důvěrně známé město, jeho budovy, domky, parky anákupní centra měla bohužel za chvíli nechat daleko za zády.

Ateď zbyl Anně jediný hmatatelný přítel, dalo-li se to tak nazvat, ato byl kaktus Gary, jehož květináč pevně držela na klíně, protože jinde vautě už nezbylo místo. Věnoval jí ho Harry jako dárek na rozloučenou aktomu ještě hebkou modrou deku avelký balíček skosmetikou. Nejprve jí předal přikrývku, vočích smutně omluvný výraz. „Tady máš odpočívací deku. Měkkou jako večerní obloha,“ prohlásil apřehodil jí ji přes ramena, zatímco matka nespokojeně mlaskla azakroutila očima.

Vzápětí vytáhl zpoza gauče veliký kaktus. „Pořídil jsem ti tohle, protože kaktusy teď hrozně letí. Je to krásný exemplář druhu Parodia magnifica… něco jako horkovzdušný balón mezi kaktusy.“ Hrdě jí ho podával aona se pro něj natáhla, takže se jí přikrývka svezla zramen na podlahu. Rostlinu zasazenou do glazovaného květináče podobně zelené barvy, jakou měla ona sama, tvořilo několik samostatných výrůstků připomínajících pomeranče včokoládě, každý porostlý pichlavými bodlinami. Anna okamžitě usoudila, že to je botanické vyjádření jejích pocitů, aopatrně se ho dotkla bříškem ukazováčku. Harry sebral deku zmísta, kam spadla, aznovu ji pečlivě složil. „Ale na ty ostny dej pozor, holčičko, mohly by ti podráždit kůži.“

„Tak to si budeme rozumět,“ odpověděla Anna.

„Všechno jsou to jenom pěkně zabalený náplasti na bolest,“ namítla Helena. „Těžko jí tím vynahradíš, žes jí zničil život.“

„Budu mu říkat Gary,“ prohlásila Anna.

Harry matce neodpověděl, jen klidně odložil deku na pohovku. „Tak je to teda Gary… Ale zatím ho prosím na chvíli odlož, protože teď…“ Zářivě se na Annu usmál, zatímco Helena znovu přehnaně zakroutila očima, takže jí bylo vidět jen bělmo tak dlouho, až Anna dostala strach, aby jí to nezůstalo. „… přijde zlatý hřeb večera mezi náplastmi na bolest.“ Zamrkal na Annu, znovu zalovil za pohovkou avytáhl veliký dárek zabalený vkrásném pestrobarevném papíře apřevázaný rovněž pestrobarevnou mašlí.

Anna si jeho spikleneckého mrkání nevšímala aroztrhala papír bez obřadnosti, kterou zřejmě očekával. Akdyž papír dopadl na podlahu, musela se ze všech sil ovládnout, aby nedala najevo ohromnou radost. Držela vrukou překrásnou stříbrnou kazetu, která ukrývala palety sočními stíny, nádobky snejrůznější kosmetikou acelou řadu štětečků od značky, oníž náhodou věděla, že je šíleně drahá. Kromě toho tam byla krabička hennových tetovacích tužek, po kterých už dlouho toužila, ale dosud se musela spokojit stím, že si na kůži kreslila jemná výtvarná díla propiskou afixy. Mlčky zírala na ten úžasný dar asvářela se vní láska azlost. Harry jí položil obě ruce na ramena, sklonil se, aby jí mohl pohlédnout do očí, atiše řekl: „Tenhle poslední dárek jsem ti vybral, abys mohla vyjádřit, jak moc jsi výjimečná.“

„Nemůže být moc výjimečná. Člověk buď výjimečný je, nebo není,“ odsekla Helena. Pak naštvaně vypochodovala zpokoje, zatímco Harry Annu naposledy sevřel vnáručí.

„Koukej být vždycky sama sebou,“ naléhal aopřel si bradu otemeno její hlavy. Když ji Harry tak objímal, najednou pochopila, že se poslední vteřiny jejího života sním rozplývají, aproto se mu dlaněmi zapřela ohrudník, odstrčila ho apotlačila nutkání zabušit do něj vší silou pěstmi.

„Nebuď na mě tak hodný, když tě teď musím nesnášet!“ řekla avkrku jí přitom zabublal potlačovaný pláč. Nebyl to táta, jen bývalý přítel její mámy, ale vtu chvíli si uvědomila, že ho má přesto ráda.

ALGERNON

Algernon věděl, že vočích své malé rodiny rozhodně nikdy nebyl ideálním otcem. Vlastně mu bylo jasné, že jeho představy orodičovství jsou stěmi jejich vpříkrém rozporu, ajelikož nebyl schopen najít oboustranně přijatelný způsob výchovy vmoderní době, uznal nakonec porážku. Atak už když byla Helena malá holčička, předal dobrovolně otěže jejího vedení Evie avduchu si přitom oddechl. Znal jenom jeden vzor pro výchovu dětí, asice ten, který na něj uplatnili jeho vlastní rodiče: tvořily ho striktní hranice aneměnná pravidla, jež Algernon nedokázal nikdy porušit.

Evie sHelenou dovedly vnímat život úplně jinak, než byl zvyklý. Každým dnem protančily aproskotačily, jako by pro ně všechno to, co se on sám vdětství naučil, vůbec nic neznamenalo. Život pro ně představoval cosi lehkého anezávazného, co by se nemělo brát příliš vážně. Avšak poté, co pustil zrukou rodičovské otěže, se po několik klíčových let Helenina dospívání jen utvrzoval vpřesvědčení, že jeho přísnější představy ovýchově byly bohužel nejspíš správné. Život totiž, jak se ukázalo, tak docela nezávazný nebyl. Helena, jež byla přinejmenším stejně bystrá jako ostatní děti, ba podle jeho soudu jistě imnohem chytřejší, nosila ze školy špatné známky. Kjeho zklamání přestala chodit na klavír aEvie to prostě akceptovala.

„Když nechce, Algernone, tak bychom ji neměli nutit,“ prohlásila. „Naše dcera holt nemá khudbě přirozené vlohy,“ dodala, když se po pianu Helena nadšeně pustila do hry na housle, jen aby snimi po pár týdnech zase sekla. Vpřípadě houslí Algernon nelitoval dceřina rozhodnutí tolik jako předtím uklavíru, jelikož nejeden večer protrpěl za zvuků, které zněly, jako by někdo škrtil kočku. „Ona holt nesnáší vytrvalostní běh… úplně jako kdysi já,“ hájila Evie dceru, když přinesla ze školy poznámku, že se při běhání jen šourá apovídá si sostatními nesportovními typy. „Má teď takové období,“ pronášela shovívavě, když dívku někdo ve městě přistihl, jak chodí za školu.

Atak to šlo dál adál. Helena řadu let nejistě proplouvala akličkovala životem, univerzitou, neustále střídala zaměstnání ivztahy, do kterých se vždycky bezhlavě vrhala, odcházela zdomova, akdyž pak všechno ztroskotalo, zase se vracela. Anakonec jim před šestnácti lety zasadila poslední drtivou ránu, když předstoupila před rodiče snovinou, že je těhotná. Žádný manžel nebo aspoň přítel, žádná budoucnost. Algernon zděšeně rozhodil rukama, léta potlačované zklamání probublalo na povrch avyrazilo zněj jako gejzír zvelryby. Evie plakala, Helena plakala aAlgernon křičel, až vzduch vtom malém domku ztěžkl promarněnými příležitostmi.

ANNA

Když vzakaboněném, namodralém ranním světle naposled vycouvaly autem ze vrat, Anna se ještě jednou zadívala na ten dům, co právě opouštěly. Koukej být vždycky sama sebou, řekl jí včera Harry. Ktomu se nejspíš právě odhodlal ion sám. Umínil si být tím, čím vždycky chtěl, apřestože věděla, že by mu to neměla mít za zlé, stejně mu nedokázala odpustit. On si dál klidně stojí na pevné zemi, zatímco ona smatkou se ocitly na nebezpečně šikmé ploše.

Harry je dost možná slyšel odjíždět, ale nepřišel ke dveřím ani se neobjevil nahoře uokna. Jeho loučení bylo věcí včerejška, ion sám už patřil včerejšku. Její rodina byla postavená ze slámy, kterou první vánek snadno rozfoukal. Apak zůstala jenom dvě, pomyslela si chmurně, protože jí to připomnělo prasátka zpohádky. Vduchu si představila, že by mohla mámu poprosit, aby zastavila, vyběhnout zauta zpátky do domu azeptat se Harryho: Jak může člověk být sám sebou, když ani neví, kam má namířeno?

ALGERNON

Algernon pátral vmysli po čemkoliv nemístném amimořádném, co by mohlo ještě víc vykolejit jeho už tak dost rozkymácené myšlenkové procesy. Posledních pět týdnů bylo mírně řečeno náročných aon se cítil vyčerpaný všemi těmi změnami aotřesy, které narušily jeho zaběhanou rutinu. Poté, co kdysi vsedmi letech přišel na to, že nepříjemnosti, jež jsou nad jeho síly, může jednoduše zavřít pod pokličku, se musel najednou vyrovnat sdalší podobnou situací. Vždycky býval nemálo pyšný na duševní taktiku přežití, kterou sám vynalezl apostupně zdokonalil, adost ho proto rozladilo, když mu Evie vpočátcích jejich vztahu vmetla do tváře, že jeho schopnost držet si od citlivých záležitostí odstup není podle ní ani trochu zdravá. Jako kdyby se prý na život díval jen skrz prsty položené na očích. Uspořádání jeho mysli bylo jedinou oblastí, do níž se Evie odvážila vkročit proti jeho vůli, aon jí dal tvrdě najevo, že ojeho psychologickém založení se prostě diskutovat nebude.

Před pěti týdny však víko krabice, kam dávno odložil svou dceru, najednou odlétlo, ajelikož teď už neměl Evie, aby to vyřešila za něj, musel se stím nadělením nějak poprat sám. Algernonovi bylo jasné, že se díky svým taktikám sice ve zdraví dožil více než devadesáti let, ale návraty do minulosti rozhodně nejsou jeho silnou stránkou.

ANNA

Anna proseděla většinu cesty mlčky anechala se vrčením motoru na zdánlivě nekonečných dálnicích ukolébat do stavu dočasného klidu. Téměř hned po odjezdu si vrazila do uší sluchátka, aby jí hlavu zaplnily oblíbené písničky, jejichž rytmus apříběhy ukryté vtextech aspoň trochu otupily ostří smutku, který ji zevnitř hlodal. Hned ráno jí telefon rozvibrovaly zprávy od kamarádů, kteří jí projevovali soucit apřáli štěstí. Ale jak se cesta protahovala, připadalo jí, jako by přátelé mizeli zdohledu, jako když ve filmu lidé na břehu mávají na vzdalující se loď, která odnáší jejich milované někam za obzor. Všichni slibovali, že sní zůstanou vkontaktu, že za ní budou jezdit na víkendy nebo na prázdniny, jenže ona se obávala, že všechny ty sliby jsou zoufale křehké avzdálenost mezi nimi bude příliš velká na to, aby se staly skutečností.

Po krátké zastávce na snídani apříšerně nepohodlném zdřímnutí, kdy jí bezpečnostní pás vyryl hlubokou rýhu do tváře, se na sedadle zavrtěla, protáhla avypnula hudbu, protože cedule usilnice jí prozradila, že cíl už není daleko. Vprsou se jí rozvířilo hejno obav, které se jí křidélky otíraly zevnitř ožebra. „Píšou, že už je to jenom patnáct kilometrů.“ Vytáhla si zuší sluchátka arozhlédla se po krajině, která se stane jejím novým domovem. Krajině, která jí připadala příliš otevřená ařídce osídlená avničem nepřipomínala hustou městskou zástavbu, na niž byla zvyklá. Ve městě se cítila jako doma, milovala jeho tepající živost ito, jak to měla všude blízko. Vtéhle liduprázdné scenerii, která se táhla do nekonečna na všechny strany, si připadala ztracená azranitelná.

„Ano,“ odpověděla Helena ponuře rezignovaným tónem, když odbočily zdálnice ana kruhovém objezdu zahnuly doleva.

„Neříkej mi, že fakt bydlí tady, uprostřed ničeho?“ Anna melancholicky vstřebávala nudný obraz polí, která je ještě dělila od cíle cesty.

„Bydlí vdocela malém městečku… pár obchodů, žádná zábava… jenom občas někde promítají film atak. Ale výhoda je, že všude kolem je tohle krásný nic, ane městská džungle, vjaké jsme žily dosud.“

„Prostě nuda!“ prohlásila Anna, lehce dopálená, že její názor na městský život nikdo nebere vpotaz. Neprosila se onové bydlení – to staré vměstské džungli jí naprosto vyhovovalo.

„Bude to takový, jaký si to uděláš,“ opáčila Helena. „Snaž se ktomu přistupovat pozitivně.“

„Třeba jako ty?“ Annu samotnou překvapilo, jak zostra na matku vyjela. Pořád ještě ji ve vzpomínkách děsila scéna, kterou matka ztropila, když konečně pochopila, že jí nezbývá než se obrátit na vlastního otce, Annina dědečka.

„Ve svým věku jsem se musela sprosíkem připlazit zpátky ktátovi aje to tvoje vina, do prdele!“ Helena zuřivě vyrážela jednotlivá slova avztekle mířila telefonem na Harryho, který si honem oblékal kabát abral klíče, aby vyklidil pole. Harry nesnášel vyhrocené situace. Anna se ohromeně odvrátila od jeho omluvného výrazu kmatčině zlostí zarudlé tváři.

„Ktvýmu tátovi?“ Annu nesmírně překvapilo, že se máma obrátila nadědečka, kterého vživotě neviděla. „Já myslela, že nesmíme… že já sním nemám mít nikdy nic společného?“

„Tos taky neměla. Ale teď se tomu nevyhneš apoděkuj za to jemu.“ Helena znovu zamávala telefonem směrem kHarrymu, který za sebou právě tiše zavíral dveře.

„Ale… vždyť jsi říkala, že jste se rozešli ve zlém, když jsi mě čekala… teda protože jsi mě čekala. Říkala jsi, že omně nechce ani slyšet…“ Anně se rozbušilo srdce jako ozávod nad tím, co matka právě naznačila, aztoho pomyšlení se jí udělalo lehce nevolno.

„To jsem říkala, to máš pravdu.“ Helena spovzdechem tiše odložila telefon zpátky na stůl apodívala se na dceru svýrazem, který jasně prozrazoval smutek abezmoc. „Jenže bohužel nemáme na vybranou.“

„Ajemu to najednou už nevadí, jo?“ zajímala se Anna.

„No, těžko říct ztěch pár vět, co jsme si řekli, ale podle mě ktomu přistupuje tak jako ke všemu.“ Helenina odpověď zněla dost nejednoznačně aAnna nic nechápala.

„To znamená jak?“ Netrpělivě čekala asledovala, jak se Heleně na tváři začíná rýsovat smutný úsměv.

„Chladně!“ Ale sotva to slovo vypustila zúst, povytáhla Helena obočí ahořce poraženecký výraz se změnil vodhodlanou veselost. „Ovšem kupodivu souhlasil, abychom se kněmu obě nastěhovaly, než najdeme vhodnější řešení, ato je super, ne?“

„Jupí,“ odpověděla Anna bezvýrazně. „Kdy odjíždíme? Už se nemůžu dočkat…“

Auto zpomalilo udalšího kruhového objezdu, kde čekaly, až se vprojíždějící koloně udělá mezera, aAnna si uvědomila, že sblížícím se příjezdem ji čím dál víc rozčiluje nejistota nových začátků anejasné náznaky dávných tajemství. Najednou už jí nestačilo těch pár starých fotek, co matka vyhrabala ana nichž byl vidět přísně vyhlížející stařec svýrazným knírem, sympatická babička amnohem mladší Helena. „Pověz mi oněm ještě něco, otom pánovi, co nechtěl poznat svou vnučku.“ Anna se obrátila kmatce avšimla si hluboké rýhy, která se jí udělala na čele, jak netrpělivě vyhlížela, kdy konečně bude moct najet na hlavní silnici. Nechala projet ještě jednu dodávku, pak prudce dupla na plyn, vjela na kruháč auprvního výjezdu zablikala aobjezd opustila.

„Je starý ajmenuje se Algernon,“ prohlásila roztržitě spohledem upřeným do zpětného zrcátka.

„To vím taky. Kdyby se mě někdo zeptal, jaká je moje máma, asi bych mu toho pověděla víc, než že je stará ajmenuje se Helena.“ Anna byla viditelně rozladěná ztoho, že se bez vlastního přičinění zamotala do klubka složité rodinné historie.

„H.“ Máma po ní střelila pohledem arychle zase obrátila pozornost ksilnici před sebou. „Jediný, kdo mi někdy říkal Helena, byl můj otec. Takže jestli omně budeš někdy někomu něco vykládat, pověz mu, že se jmenuju H.“

„No dobře, tak mu povím, že jsi stará ajmenuješ se H. Ajak mám mimochodem říkat Algernonovi? Třeba A. nebo Algi?“ Anna si všimla, jak se máma při těch slovech zhrozila, apobaveně se ušklíbla.

„Panebože, jen to ne! To by vyletěl zkůže. Asi mu budeš muset říkat dědečku nebo dědo… Upřímně řečeno netuším, jak bys mu měla říkat, když se tak tvrdohlavě stavěl ktomu, jak jsi přišla na svět… Ale určitě mu neříkej ‚A.‘. Nemá moc smyslu pro humor atohle by ho zaručeně přivedlo do varu.“

„Dělala jsem si srandu,“ povzdychla si Anna unaveně aúsměv jí ztváře vyprchal.

„Zatím to snad stíháme. Řekla jsem mu, že dorazíme vpůl dvanácté, ato snad naštěstí zvládneme, protože on si odjakživa strašně potrpěl na dochvilnost. Jestli přijedeme pozdě, tak ho naštveme hned na začátku ato bych vážně nerada.“ Heleny se zmocnila patrná nervozita, kousala se do spodního rtu aco chvíli neklidně pokukovala po časomíře na palubní desce. Anna obrátila pozornost zpátky ke světu za oknem, kde se zničehonic objevilo jasně žluté pole. Ta nečekaně sytá barva uprostřed fádní zelené ahnědé ji překvapila azačala snít otom, jak by si do něj lehla anasála ten veselý tón do tmavých, děsivých zákoutí své mysli. Po chvíli se vlevo usilnice vynořil velký domek, kterému zpod mohutné převislé doškové střechy vykukovala tmavá okna, za zabláceným traktorem na dvoře zobal houf slepic avedle stál mechem obrostlý starý karavan. „Tak povídej, co dalšího bys omně lidem řekla?“ zajímala se Helena.

„Řekla bych jim, že H. by ráda, aby se oní povídaly pěkné věci, ale sama se neobtěžuje povědět mi něco odědečkovi předtím, než mě přinutí se kněmu nastěhovat.“ Zvedla si mobil před obličej avyfotila se sotráveným výrazem, načež to selfie okamžitě poslala do skupiny. Svět za oknem se míhal několik dalších kilometrů, než Helena konečně znovu promluvila.

„Máš pravdu, není to ode mě fér, jenže… abych řekla pravdu, sama toho oněm vlastně moc nevím. Příliš toho nenamluví, jak sama brzy zjistíš, amálokdy mi osobě něco prozradil, takže toho na něm nejspíš nebude moc, co by stálo za řeč. Znám vlastně jen pár útržků.“

„Tak mi pověz aspoň ty útržky.“ Anna se soustředila na venkovní svět atrpělivě čekala, až se dozví alespoň něco, aby si odědečkovi mohla utvořit obrázek.

„Takže… tvůj dědeček dělal vedoucího vjedné velké firmě, kde pracoval úplně od nepaměti. Rád hrál šachy, luštil křížovky avěnoval se jiným podobně nudným koníčkům. Smojí mámou hodně pracovali na zahradě, prakticky nikam nechodili ani nejezdili na dovolenou, aco jeden na druhém viděli, to nikdy nepochopím. Každý znich byl úplně jiný.“ Anna si všimla dalšího statku, kde zokolního pozemku trčelo několik černých stodol jako zkažené, vylámané zuby. Na zahradě visela dětská houpačka, vedle stála klouzačka amezi stodolami se bezcílně potuloval pes. Apokalyptická krajina, pomyslela si.

„Maminka výborně vařila, byla sní legrace avůbec byla ohromně milá…“ Anna hlasitě zaúpěla azarazila ji vpůli věty. Nepochybovala otom, že babička byla úžasná, aupřímně si přála, aby se teď stěhovala kní, ane kdědečkovi, jenže skutečnost byla bohužel jiná.

„Mami! Můžeš přestat odbočovat, když mi máš něco povědět otom zprarodičů, který zůstal naživu, prosím? Když se sním mám už za chvíli seznámit…“

Helena dala blinkr ačekala, až bude moct odbočit doprava. „No dobře, vždyť se snažím! Ale není to jednoduchý. Nebylo to jen tak, vyrůstat státou ajeho přísnými ideály. On totiž měl, aasi pořád má, dost staromódní zásady. Jako že třeba žádný sex před svatbou atak… Proto jsme se kvůli tobě vlastně tak pohádali. Rád se obléká formálně, vyžaduje slušné chování, nesnáší, když někdo mluví sprostě… pokud to samozřejmě není on sám… nepije nic než kvalitní whisky, aještě ke všemu nejspíš volí konzervativce. Jinak je to zkrátka starý pán, co se vyjadřuje jednoslabičně, ajediná zajímavá věc na něm je, že se dožil víc než devadesáti let.“

„No tak to je asi fakt super staromódní… přímo dinosaurus a… burger ahranolky!“ Usilnice se objevil obrovský poutač, Anna na něj nadšeně ukázala, ale kjejímu zděšení Helena zavrtěla hlavou aznovu významně pohlédla na hodiny na palubní desce.

„Už jsi spořádala dost nezdravýho jídla, když jsme zastavily na pumpě, ajak jsem říkala, dědeček si potrpí na dochvilnost, apokud ještě jednou zastavíme, přijedeme pozdě.“

„No aco, tak přijedeme pozdě,“ podotkla Anna atoužebně přitiskla prst na sklo. „Stejně už máme zpoždění patnáct let.“ Na okamžik na sebe pohlédly avočích se jim odehrála tichá diskuse.

„No tak teda jo!“ Helena strhla volant prudce doleva, zamířila kobjednávacímu okénku azastavila ucedule snabídkou. Zazubila se na Annu, jako by provedla kdovíjak odvážnou lumpárnu. Sáček, který jim podali zvýdejního okénka, zaváněl solí, mastnotou avypůjčeným časem. „Naši mě měli strašně pozdě,“ pokračovala po chvíli Helena spusou plnou mazlavého jablečného koláče. „Asi jsem je překvapila, protože už dávno přestali doufat.“ Na chvíli se zarazila, než ukousla další sousto, jako by vduchu probírala nějaké soukromé úvahy. „Byla jsem jejich jedináček. Tak mi mohli věnovat veškerou pozornost. Máma mě rozmazlovala atáta… ten ne. Vyrůstala jsem vdobě, kterou už nechápal. Když jsem pak otěhotněla, měla jsem sice už vlastní byt, ale stejně omně řekl, že jsem ‚coura adělám rodině ostudu‘.“ Anna znenadání vyprskla smíchy při pomyšlení, že je její máma coura, aHelena se kní přidala. „Apřitom mi už bylo přes třicet, propánakrále. Byla jsem coura aostuda už dávno předtím, než jsi přišla na svět ty.“

„Ato, žes nevěděla, kdo je můj táta, ti asi taky moc nepomohlo, viď?“ Anna odklopila vršek hamburgeru apoložila pár hranolků na mdle vyhlížející voskovitý sýr.

„No, to máš pravdu. Vážně jsem na tom tehdy nebyla zrovna nejlíp. Ale jestli je mi něčeho fakt líto, tak to určitě není to, že ses mi narodila ty, to nikdy… ale že máma umřela dřív, než se stebou mohla seznámit. Je to strašně nefér. No, aprotože táta kvůli všemu tak hloupě vyváděl, tak tě nepoznal ani on. Vůbec nezjistil, jaká jsi skvělá holka… teda většinou.“ Ironicky se usmála ve snaze vnést do rozhovoru trochu humoru, ale když si Anna vzpomněla na dědečkovy staromódní zásady, veškeré veselí jí zase sklouzlo hrdlem zpátky dovnitř apřipojilo se ke zpola strávenému obědu.

„Aco když mě bude nenávidět?“ zeptala se. „Vždyť se od tý doby, cos mu oznámila, že jsi těhotná, nic nezměnilo. Pokud jde oněj, tak jsem pořád… však víš…“

„Bastard?“ Helena pobaveně povytáhla obočí.

„Avidíš, já chtěla říct nemanželské dítě.“ Kdykoli jindy by se Anna dala do smíchu, ale dnes nebyla na podobné vtipy vhodná chvíle. Matka zvážněla, vzala ji jemně za bradu aotočila si její tvář ksobě, aby si hleděly do očí.

„Nebude tě nenávidět, Anno. Jsi milá, krásná aje stebou zábava. Tebe nemůže nenávidět nikdo.“

ALGERNON

Algernon si upravil kravatu, sváteční zelenou sčervenými puntíky, kterou dostal před bůhvíkolika lety od dcery pod stromeček. Celé dopoledne očekával zadunění těžkého mosazného klepadla na oprýskaných dubových dveřích ateď už byl tak neklidný, že mu málem cvakala zubní protéza. Vhřebeni mu utkvělo několik bílých vlasů, když se před příchodem návštěvy mimořádně upravoval, aozdobné hodiny mu svytrvalou nevyhnutelností prozrazovaly, že už je téměř čas.

V11.29 se rozhlédl uslzenýma očima po celém tom útěšně známém domě, kde vládl tak bezchybný pořádek, atěžce si vzdychl při pomyšlení, že duchové minulosti musejí ustoupit nejbližší budoucnosti. Už uplynula dlouhá doba od chvíle, kdy mu Helena naposledy volala, aby se zeptala, jak se mu daří, aatmosféra mezi nimi se zdála být nenapravitelně narušená. Kdysi dávno za ním přijela isdítětem, ale nechala ho připoutané na sedačce vzadu vautě. Zahlédl zněj jenom vlněnou čepičku abuclatou ručičku, víc nic. Svazovala ho vlastní hloupost, nedokázal se vzdát morální převahy avymanit se zpout rozpaků. Helena tu nabídku ke smíru už víckrát nezopakovala aAlgernon nikdy neustoupil.

Očekávané zaklepání se však neozvalo v11.30. Dokonce ani v11.31 nebo 11.32, akdyž pak hodiny ukázaly 11.52, plných dvaadvacet minut po dohodnutém čase, byl už Algernon naprosto vyvedený zmíry.

ANNA

„Takže doby, kdy jsem si vpokoji pouštěla nahlas hudbu, jsou asi nenávratně pryč, viď?“ Anna dýchla na okénko anakreslila prstem na zamžené sklo smutného smajlíka. Helena se podívala na hodiny na palubní desce, leknutím sebou trhla, honem zmačkala obal od koláče astrčila ho do přihrádky ve dvířkách.

„Doprčic, to nebude malý, ale děsný zpoždění!“ Nastartovala auvolnila ruční brzdu. „Anezapomeň, že žádný svůj pokoj mít nebudeš. Budeme bydlet spolu vmém dětském pokoji avážně nevím, co budeme smět aco ne.“ Prudce vyjela zparkoviště, ale vzápětí zase dupla na brzdu, takže předměty, které nacpaly do auta na poslední chvíli anebyly pořádně zajištěné, popadaly knim dopředu. Gary se převrhl ajeho bodliny se Anně zapíchaly do prstů, jak se ho pokoušela zachytit. „Pitomče!“ Helena udělala výhružné gesto na nepozorného řidiče, který těsně před nimi projel vdodávce, vpuse nacpaný dvojitý cheeseburger. Anna si oprášila klín, takže na podlahu auta dopadla sprška drobků apár zatoulaných hranolků.

„Uklidni se, mami,“ naléhala apodvědomě pocítila, jak se atmosféra vautě znenadání změnila, zhoustla anafoukla se, až ji málem vytlačila oknem ven. „Proč tolik naděláš kvůli pár minutám?“

„Bojím se, protože on si potrpí na přesnost ateď jsme ho připravily ovzácný čas.“ Helena se hlučně vyřítila zparkoviště aAnně se znervozity svíral žaludek, až ji vněm jídlo začalo tlačit. Když se před nimi objevila omšelá hlavní ulice, tiše si prohlížely každou budovu, která se jim pomalu sunula za oknem: smíšené zboží, sázková kancelář, kadeřnictví, tři dobročinné obchůdky, zašlé laciné bistro, indická restaurace advě pivnice.

„Tady se toho moc nezměnilo,“ poznamenala Helena, zatímco Anna znovu prudce zatoužila, aby se Harry nikdy neseznámil sDerekem aaby její svět zůstal takový, jaký býval. Vždyť tady nic není, pomyslela si avzáchvatu paniky azklamání pevně zavřela oči, až se jí na řasách objevily nechtěné korálky slz.

„Jen co si seženu práci, začneme znovu. Jenom my dvě, ano?“ Helena vnímala, jak je dcera zklamaná, atak se znovu natáhla ajemně jí sevřela paži. Anna si přejela bříškem palce přes oči, jako by se snažila posbírat slzy dřív, než se jí začnou koulet po tvářích.

Slibuješ? chtělo se jí říct, ale slova jí uvázla vhrdle. Možná, pomyslela si snadějí, si vážně brzy seženou vlastní byt aodjedou ztohohle příšerného města, třeba někde blíž kdomovu, aby se dál mohla vídat skamarádkami. Třeba se dá ztrosek jejího života ještě něco zachránit. Upřeně se dívala zokénka ven asrdce jí pukalo ještě oněco víc, až ji nakonec to ubohé maloměsto celou pohltilo.

„Já vím, že se opakuju, ale vážně mě mrzí, žes nepoznala babičku,“ pronesla znenadání Helena. „Vždycky držela rodinu pohromadě, byla jako prostředník, anavíc chápala pokrok amoderní dobu anebránila se změnám, což táta nikdy nedokázal. Uměla každou špatnou situaci vždycky nějak obrátit kdobrému. Hrozně… se mi po ní stýská… jak geniálně nás dokázala vždycky udržet pospolu. Bez ní jsme se státou prostě rozpadli…“ Při těch slovech jí přeskočil hlas aAnně vtu chvíli došlo, že dosud vůbec neuvažovala otom, jak se cítí matka, tak byla zahlcená vlastními pocity. „Musím se ti přiznat, že mě to všechno taky dost děsí.“ Teď se pro změnu natáhla Anna aletmo položila matce dlaň na ruku svírající volant. „Po všech těch letech se najednou znova musíme učit spolu žít… aještě ktomu bez ní.“ Teď už Helena sotva šeptala.

„To bude dobrý, mami,“ těšila ji Anna falešně bodrým tónem.

„Jo, musíme to zvládnout,“ odpověděla matka se stejně strojeným optimismem azajela do slepé ulice lemované zobou stran moderními domy supravenými předzahrádkami. „Páni, tohle všechno je nový!“ Překvapeně zalapala po dechu, pomalu ulicí projížděla aspusou dokořán se rozhlížela vlevo ivpravo. „Tak oni kolem našeho domu postavili úplně novou zástavbu. Tady bývaly všude kolem jen louky. To jsem blázen. Chudák stará, to ho muselo pěkně sebrat!“ Anninu pozornost však upoutalo něco jiného, protože právě odbočovaly na příjezdovou cestu velice zvláštního starého domku, který vůbec neladil sostatními vulici.

„Neříkej mi, že to je zrovna tenhle!“ ukázala na dům acítila, jak se jí hrdlem dere další vlna zoufalství.

„To si piš, že je. Připrav se – už jsme tu. Tady jsem jako malá bydlela.“ Helena najela na sešikmený obrubník azaparkovala před úzkou starou garáží se dřevěnými vraty, která už dávno potřebovala natřít. Nasála vzduch aprudce se nadechovala, jako by se chystala rodit, aprohlížela sihorní patro, kde ze střechy pod vlnitým štítem vykukovala dvě malá okénka. „Říkala jsem ti to, ne? Že to je nahoře šíleně miniaturní aže budeme muset spát spolu vmým starým pokojíčku, protože jsou tam jenom dvě ložnice?“

„Jo, říkala…“ Anna nakrabatila čelo, když viděla, jak jsou horní okna oproti těm dolním malinká. Široké betonové schody vedly kmohutným dřevěným vchodovým dveřím, které rovněž potřebovaly nový nátěr, astřechu po straně zdobil obrovský komín. Úplně nahoře na hřebeni střechy se vypínala malá zvonička se zrezivělou korouhvičkou, která ukazovala na východ. „Co je to za divnej dům?“ žasla, nervózně svírala Garyho květináč akrčila nos, když stoupaly po schodech ke vchodu. Vyfotila si ho aposlala ho kamarádkám spopiskem: Mega hezkej, nebo mega strašidelnej? Obratem jí přilétly odpovědi, vnichž jednoznačně zvítězila varianta mega strašidelnej.

„Tam nahoře jsem se narodila.“ Helena stála stváří obrácenou vzhůru, nostalgicky vydechla apak pomalu přelétla pohledem dům, který kdysi tak důvěrně znala. „Jé, podívej, tamhle do těch květináčů máma sázela každý rok cibulky… Teď jsou prázdné.“ Smutně si povzdychla aspolečně se zadívaly na řadu mohutných starých květníků, jež lemovaly cihlovou zeď vedle schodů. „Vždycky tu mívala plno vesele barevných kytek… zimní macešky, narcisky, občas ičervené begonie… ale teď…“

Tvářila se tak sklíčeně, že Anna vůbec nevěděla, co jí na to říct. Mrtvé terakotové nádoby neobsahovaly nic než prach avzpomínky.

„Máma státou si tenhle dům koupili hned po svatbě aoblíbili si ho tak, že se už nikdy neodstěhovali.“ Sáhla po těžkém mosazném klepadle, dávno zašlém abez lesku, které viselo uprostřed mohutných vstupních dveří, třikrát hlasitě zaklepala abolestně se přitom zašklebila, jako by šla na návštěvu za zubatou. „Tak, aje to tady…“

Stály tam amlčky přešlapovaly, akdyž uplynuly celé dvě minuty, sáhla Helena znovu po klepadle aještě jednou zabušila. „Do prdele. Proč mu to tak dlouho trvá?“ Předklonila se, aby nahlédla dovnitř škvírou na dopisy, jenže sotva se krytu schránky dotkla, zarachotila uvnitř západka aobě se rázem napřímily jako dva vyděšení zajíci.

ALGERNON

Algernon otevřel dveře aokamžitě si hosty začal mlčky prohlížet. Trvalo mu hezkou chvíli, než překonal vzdálenost mezi křeslem adveřmi, anámahou se celý zadýchal. Přípravy na tuhle chvíli ho značně vyčerpaly aprsty svírající držadlo hůlky se mu třásly. Vživotě se necítil tak unavený.

Hleděly na něho kdysi tak známé tyrkysově modré oči, po stranách zvrásněné dokonale strojeným úsměvem. Zapřel se ohůl ve snaze vztyčit se do takové výšky, jakou si uněj dcera zposledního setkání pamatovala, jenže ta houbovitá hmota mezi jeho obratli ho už před pár lety zradila. Ikdyž stál tak rovně, jak mu to jeho artritické tělo dovolovalo, několik centimetrů už ztratil nadobro. Atak tu proti sobě stáli zástupci tří generací Mayburyů, procházející nevyhnutelnými fázemi života, avšichni byli úplně stejně velcí.

„Ahoj, tati,“ řekl ten nucený úsměv.

„Ahoj, Heleno,“ odpověděl Algernon anepatrně pokývl hlavou.