Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Satiš Kumár

Půda, duše, společnost: o potřebě souladu lidstva se Zemí

Přeloženo z anglického originálu Soil, Soul, Society: A New Trinity for Our Time vydaného nakladatelstvím Leaping Hare Press, Lewes, UK v roce 2013.

Překlad Vojtěch Ettler

Návrh obálky a ilustrace Eliška Charvátová
Sazba Eva Hradiláková
Jazyková redakce a korektura Ivana Šelešovská
Odpovědná redaktorka Petra Dombrovská

Počet stran 200
První vydání, Praha 2023

Vydal Nakladatelský dům Grada
pod značkou ALFERIA
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 8568. publikaci.

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Překlady citovaných textů jsou, není-li uvedeno jinak, dílem překladatele Vojtěcha Ettlera.

Soil, Soul, Society: A New Trinity for Our Time
Copyright © Satish Kumar 2013
First published by Leaping Hare Press, UK, 2013
Translation © Vojtěch Ettler, 2023
Cover illustration © Eliška Charvátová, 2023
Czech edition © GRADA Publishing, a.s., 2023

ISBN 978-80-247-4939-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-4938-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3629-2 (print)

Věnováno mým přátelům a hostitelům
Jamesi a Margaret Sainsburyovým

SATIŠ KUMÁR:
ZTĚLESNĚNÍ ODVAHY A TVOŘIVÉ VIZE

Už více než dvacet let se Satiš Kumár řadí k mým nejdražším přátelům, a to nejen pro svou vřelou a inspirativní povahu, ale také proto, že díky naší spolupráci v komunitní škole Schumacher College i jinde jsem poznal mnoho dalších vizionářů.

Mezi oněmi převratnými mysliteli byl mimo jiné archetypální psycholog James Hillman, který ve své úchvatné knize Klíč k duši (Portál, 2000, přel. Hana Kašparovská) hlásá tezi, že na svět nepřicházíme jako nepopsaný list, ale že už se rodíme s vědomím toho, kým jsme a kudy se má ubírat náš život. Na důkaz svého tvrzení Hillman uvádí mnoho přesvědčivých příkladů lidí, jejichž osud se od takového niterného vědomí odvíjel, ale podle mě by bohatě stačilo, kdyby své tvrzení podepřel životem svého přítele Satiše.

Proč by jinak devítiletý chlapec z Rádžasthánu oznámil své rodině, že nastal čas, aby odešel z domova a připojil se k džinistickým mnichům, kteří chovají život v takové úctě, že je to řadí k nejpřísnějším duchovním řádům, kdyby už v hloubi duše nevěděl, že se má stát poutníkem po Zemi? Co jiného mohlo způsobit, že když si Satiš v osmnácti palčivě uvědomoval utrpení a nespravedlnost ve světě, žebravý řád na popud vnitřního hlasu opustil a zapojil se do nenásilné kampaně Vinoby Bháveho, usilující o pozemkovou reformou v Indii na základě učení Mahátmy Gándhího?

Jak jinak si vysvětlit skutečnost, že tažení Bertranda Russella v roce 1962 za jaderné odzbrojení podnítilo Satiše a jeho kamaráda E. P. Menona k tomu, aby se zcela bez peněz vydali na pouť za mír z Nového Dillí do Moskvy, Paříže, Londýna a nakonec Washingtonu, přičemž pro každého vůdce čtyř jaderných velmocí nesli balíček čaje míru společně s radou, že než se své problémy rozhodnou vyřešit jadernou válkou, měli by se posadit a dát si v tichu šálek čaje? A jak jinak si vyložit fakt, že když tento čiperný idealista z tak skromných poměrů dorazil v roce 1973 do Velké Británie, záhy se zařadil mezi nejváženější a nejvýznamnější hlasy v zemi?

Satiš Kumár je očividně ztělesněním příkladné odvahy a tvůrčí vize, který silou vlastní osobnosti naplňuje své jedinečné životní poslání. Získal mezinárodní uznání jako šéfredaktor časopisu Resurgence (Obnova), který už desítky let hlasitě prosazuje ekologické cítění, sociální i ekonomickou spravedlnost a uctivý způsob života podle filozofie nenásilí a humánních duchovních hodnot. Založil nezávislou školu The Small School v Hartlandu, čímž vytvořil model nápaditého komunitního vzdělávání, a coby činorodý zakládající ředitel akademie Schumacher College svádí na jedno místo řadu nejpodnětnějších myslitelů a aktivistů na světě, aby vyučovali zrovna ve Velké Británii. Sám přitom zásadně přispívá ke snahám o rozvoj lidského vědomí, který je v dnešní době tolik potřebný.

Díky své bytostné touze chránit a ctít život na této krásné planetě, jemuž tak nevybíravě ubližujeme, Satiš Kumár už dlouho vystupuje jako neúnavný bojovník za naléhavá témata. Vlastním životem a dílem – ať už v roli šéfredaktora, učitele, spisovatele, nebo řečníka v rozhlase i v televizi – názorně dokazuje, čeho lze dosáhnout, když lidský pohled na svět i lidskou činnost v něm znovu prostoupí léčivé a transformativní síly duše. Právě takové síly nesmírně živě a poutavě promlouvají z následujících stránek.

Lindsay Clarke

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha by nevznikla nebýt laskavé pomoci a podpory mé ženy June. Téměř každé ráno vedeme nad hrnkem čaje hloubavé rozhovory, během nichž se vracíme ke starým úvahám, prozkoumáváme ty nové a občas se nám poštěstí dojít k nějakému závěru. Povídáme si a necháváme konverzaci plynout jako vinoucí se řeku. Většina hovorů odteče po proudu času, ale několik debat se mi zarylo do paměti a vyústilo v tuto sbírku.

June se navíc velkoryse podílela na celém procesu psaní, připomínkování i úprav. Ani nedokážu vyjádřit slovy, nakolik jsem jí vděčný za její pozornost a účast.

Dále bych chtěl mnohokrát poděkovat Leemu Cooperovi, s nímž se přátelím už čtyřicet let a který můj rukopis na papíře pečlivě přepsal do počítače. Lee, June a já jsme spolu v roce 1973 začali tvořit časopis Resurgence (Obnova). Od té doby vím, že se na Leeho můžu kdykoli spolehnout.

Vřelé díky patří Elaine Greenové, která se mnou spolupracuje a pomáhá mi s psaním už více než deset let. Pouze díky její nezištné podpoře získala tato kniha svou konečnou podobu.

A hluboce si cením zásluh Monicy Perdoniové, která mě vlastně k sepsání této knížky inspirovala. Vzhledem k tomu, že se podílím na vedení časopisu Resurgence and Ecologist (Obnova a ekologie), učím na Schumacher College a přednáším na veřejnosti, na psaní nové knihy mi nezbývá příliš prostoru. Monica mě ovšem z přátelství přesvědčila, abych si nějaký čas vyšetřil a přetavil své myšlenky do následujících řádků. Takže děkuji, Monico!

PŘEDMLUVA

Půda je zdrojem veškerého života, doslova i přeneseně. Veškerý život se rodí z mateřské zeminy a zase se do ní navrací. Miluji půdu jako svou matku a dobře se o ni starám. Půda zahrnuje zemi, vzduch, oheň i vodu. Je to sama příroda.

Jestliže je mé vnější tělo půdou, má vnitřní bytost je duší. Stejně jako obdělávám půdu, abych vypěstoval jídlo pro tělo, pečuji o duši a pěstuji lásku, soucit, krásu a jednotu, abych uvnitř i vně sebe nastolil harmonii.

Když je mi dobře v sobě, je mi dobře i ve světě. Je mi dobře ve společnosti všech lidí. Díky péči o půdu jsem členem pozemského společenství a díky péči o společnost jsem členem lidského společenství. Miliardy lidí nejrůznějších kultur i barev tvoří jednu lidskou rodinu. Trápím se, když trpí, a raduji se, když jsou šťastní. Tehdy se mohu povznést do stavu naprosté duševní vyrovnanosti.

Z toho důvodu trojice „půda, duše, společnost“ vyjadřuje třemi slovy skutečnost, že jsme všichni spřízněni, propojeni a závisíme jeden na druhém. Oslavuje celistvost a jednotu života v jeho nepřeberných podobách.

ÚVOD

Trojice půdy, duše a společnosti vychází z mých dlouholetých životních zkušeností a poznatků. Jelikož jsem se narodil v Indii, kde jsem strávil první polovinu života, a druhou jsem pak prožil na Západě, z obou světů jsem si odnesl mnohé, za což jsem vděčný.

Při čtení sbírky Vinoby Bháveho Talks on the Gita (Hovory o Gítě) jsem narazil na přístup vyjádřený třemi sanskrtskými slovy, který mi ukázal cestu, jak porozumět přírodě, vlastnímu já i společnosti a zaujmout k nim zdravý postoj.

Když jsem později ve jménu míru putoval z Nového Dillí do Moskvy, Paříže, Londýna a Washingtonu, došlo mi, že mír neznamená prostě jen to, že není válka. Znamená život v souladu s planetou Zemí, se sebou samým i se všemi lidmi na zeměkouli nehledě na jejich rasu, vyznání či národnost. Z oné dlouhé pouti se pro mě stala meditace nad vzájemnou závislostí a spolubytím.

Od útlého věku jsem studoval buddhistickou filozofii, ale čtyři vznešené pravdy jsem do hloubky pochopil teprve tehdy, když jsem se nad Buddhovým učením zamyslel v souvislosti s tím, nakolik je svět provázaný. Uvědomil jsem si, že vlastně představují recept, jak vyléčit Zemi, duši i společnost. Nemůžeme se uzdravit, dokud Země kolem nás stůně a lidské společenství trpí.

V mládí jsem býval džinistickým mnichem a osvojil jsem si zásady nenásilí, zdrženlivosti a sebekázně, ale tenkrát jsem na ně pohlížel pouze optikou osobního osvobození. Po létech důkladného pročítání Bhagavadgíty, poznávání mnoha kultur a meditování nad pravým významem čtyř vznešených pravd jsem džinistické principy spatřil v jiném světle. Neubližováním a praktikováním nenásilí vůči rostlinám, zvířatům i lidem jsem prohluboval svůj vztah k přírodě, vlastnímu nitru i celé společnosti. Kdyby naše civilizace přijala nenásilí, zdrženlivost a sebekázeň za své, vyhnuli bychom se ekologickým katastrofám, pocitu odcizení i sociálnímu bezpráví.

Džinisté stejně jako Bhagavadgíta označují sebekázeň sanskrtským slovem tapas, které se váže k žáru, a to mi připadá nesmírně zajímavé. Vinoba jednou hovořil o tom, že když ovoce dozraje na slunci, získá nádhernou barvu, příjemnou vůni a lahodnou chuť, protože prošlo žárem slunce. Pokud si tedy i my přejeme uzrát a zesládnout, musíme projít žárem sebekázně. Navíc i když obilí a zelenina dozrají na slunci, musejí projít ještě žárem kamen, aby byly jedlé a stravitelné. V obrazném smyslu takové jídlo provádí tapas. Nebo si vezměte zlato: aby se ze zlatého prutu stal nádherný šperk, musí projít žárem výhně. A hlína musí projít žárem pece, aby z ní vznikl hrnec. Pokud nemáme sebekázeň, nemůžeme se očistit a proměnit. Všechna duchovní cvičení jsou určitou formou sebekázně, která posiluje duši a připravuje já na veškeré zákruty života.

Největším vzorem sebekázně a také zosobněním zdrženlivosti i postoje nenásilí byl Mahátma Gándhí. Vyznával vlastní trojici principů, která se silně podobá trojici půda, duše, společnost. Celý svůj život jsem ke Gándhímu vzhlížel. Přímo či nepřímo hlásal, že nejen lidé, ale každá živá bytost si zaslouží úctu a uznání. Ani při největším vytížení nezanedbával osobní praxi a pečoval o vlastní duši meditací, tichým usebráním, modlitbami a půstem. A následně zasvětil svůj život pomoci chudým, nedotknutelným, utlačovaným a strádajícím. Proto jsou Gándhího ideje nedílným základem trojice půdy, duše a společnosti.

Jestliže se má trojice zrodila z úrodné půdy Gándhího života, dále vyrůstala na pozadí veršů Rabíndranátha Thákura. Politika bez poezie je neúplná. Od první chvíle, kdy jsem narazil na Thákurovy povídky, písně, obrazy, hry a básně, mi učarovala síla jeho obrazotvornosti. Bez síly představivosti, která se projevuje čarovnou mocí poezie a kouzlem písní, se jen stěží postaráme o půdu, nasytíme duši a rozvineme společnost. Trojice půdy, duše a společnosti je tedy do značné míry ovlivněna Thákurovou poezií.

Thákur nebyl pouze básník, ale také velký učitel. Založil školu a univerzitu. Učíval pod klenbou stromů a svým žákům kladl na srdce: „Máte dva učitele: mě, lidského učitele, a strom, pod kterým sedíte, přírodního učitele. Od stromu se můžete naučit mnohem větší moudrosti než ode mě.“ Vystihl to naprosto přesně. A kdo se může stromu vyrovnat štědrostí? Strom dává své plody naprosto každému a komukoli.

Thákurova škola mě podnítila k tomu, abych založil The Small School v Hartlandu, kde bydlím, a později také Schumacher College v Dartingtonu, obojí v hrabství Devon. V těchto experimentálních vzdělávacích institucích jsem rozšířil záběr učiva. Místo abychom se zaměřovali jen na čtení, psaní a počítání, klademe důraz na hlavu, srdce a ruce.

Můj život džinistického mnicha, poutníka za mír, žáka buddhistické filozofie, příslušníka gándhíovského hnutí a stoupence Thákurovy moudrosti mě seznámil s ideály Východu. Následně jsem poznal západního ekonoma, environmentalistu, filozofa a duchovního velikána Ernsta Friedricha Schumachera. Byl to muž, který ztělesňoval principy půdy, duše a společnosti. Kdybych musel jmenovat jedinou knihu od západního autora, která nejvíce ovlivnila mé myšlení, bylo by to jeho Malé je milé (Kořeny, 2021, přel. Naďa Johanisová). Zatímco se svět ubíral cestou rostoucí centralizace, globalizace, militarizace a komercionalizace, Schumacher měl odvahu obhajovat lokální, soběstačný, ekologický, duchovní, prostý, nenásilný a elegantní způsob života. Tyto hodnoty a živoucí příklad samotného Schumachera prostupují mým psaním i redaktorskou prací.

Řada mých textů pojednává o filozofii celistvosti a dopodrobna rozebírá trojici půda, duše, společnost. Touto knihou chci splatit dluh zmíněným učitelům a aktivistům a s vděčností vzdát hold jejich inspirativnímu dílu.

1.
PŮDA, DUŠE, SPOLEČNOST

Významná hnutí anadčasové filozofické směry napříč historií často shrnovaly podstatu svého sdělení ve třech slovech. Jednou zhinduistických trojic je Brahmá, Višnu aŠiva– principy stvoření, bytí arozkladu neboli jinými slovy zrození, života asmrti. Křesťané mají Otce, Syna aDucha svatého. Staří Řekové se soustředili na pravdu, dobro akrásu.

Tvůrci americké ústavy přišli sheslem „život, svoboda asledování osobního štěstí“. Francouzská revoluce se zaštiťovala svobodou, rovností abratrstvím. Vnaší době se hnutí New Age seskupilo kolem myšlenky mysli, těla aduše. Všechny tyto trojice mají svůj smysl avycházejí zdaných okolností, ale žádná znich výslovně nezahrnuje celostní aekologický pohled na svět. Cílí buď na duchovní, nebo na společenskou stránku věci, jenže jsou převážně zaměřené na člověka aopomíjejí náš vztah spřírodou ito, nakolik je duchovní asociální provázané.

Na tři pojmy, které podnítily mé úvahy oekologii, spiritualitě alidstvu, jsem natrefil vtradičním hinduistickém spisu Bhagavadgíta. Jsou to sanskrtská slova jadžňa, tapas adána. Jadžňa se týká vztahů mezi člověkem apřírodou, tapas odkazuje kvnitřnímu světu adána se vztahuje ke společenským vazbám. Volně jsem tuto trojici přeložil jako půda, duše, společnost.

Péče opůdu

Půdu uvádím jako první, protože zastupuje celou přírodu avyživuje veškerý život. Způdy všechno vychází azase se do ní navrací. Způdy roste potrava, která tiší hlad. Půda zadržuje vodu, která hasí žízeň. Kpůdě se váže slunce, měsíc ihvězdy. Půda je jakýmsi odrazem celé přírodní soustavy. Postaráme-li se opůdu, půda se postará onás. Skrze půdu jsme všichni spřízněni apropojeni. Půda nás nese apodpírá. Na půdě jsme bytostně závislí. Všechno živé závisí na půdě apůda ke všemu živému přistupuje stejně. Můžeme být bohatí ichudí, básníci irolníci, mladí istaří nebo prostě jacíkoli, apůda nás přesto všechny bezpodmínečně miluje aživí bez rozdílu.

Naděje je to skřídly,

co hnízdí uvnitř nás

apěje píseň beze slov

astále zvedá hlas.

EMILY DICKINSONOVÁ (přel. Jiří Šlédr)

Bohužel se věda, technika, ekonomie ifilozofie za posledních několik set let vyvinuly tak, že jsme lidstvo dosadili na pomyslný trůn apřisoudili mu vyšší postavení než ostatním bytostem. Postupně jsme přijali názor, že člověk je ostatním tvorům nadřazený. Živočichové, lesy, řeky ioceány mu musejí sloužit auspokojovat nejen jeho potřeby, ale inenasytné tužby. Takovému uvažování se říká druhismus (nebo také speciesismus), což znamená, že jeden druh– Homo sapiens– má nad všemi ostatními navrch.

Tento zpupný světonázor vedl kúpadku vzájemných, oboustranných, uctivých, posvátných aproduchovnělých vztahů mezi lidmi azbytkem přírody. Lidé se dokonce začali domnívat, že kpřírodě nepatří aže ji převyšují. Příroda je někde tam venku: lesy, řeky, ptáci iostatní zvířata. Kdežto lidé jsou tady uvnitř, zavření ve svých domovech, palácích, zámcích, bytech, kancelářích, autech, vlacích aletadlech.

Vposlední době mezi námi žijí filozofové avědci, kteří považují za správné, aby si lidstvo bez zábran podrobovalo přírodu prostřednictvím technologií, vědy, průmyslu aobchodu. Lidé vsoučasné průmyslové atechnologické éře vedou proti přírodě válku. Ve jménu vyšší produkce potravin otravujeme krajinu chemikáliemi apesticidy. Zavíráme ptáky ajiná zvířata do klecí akrutě je týráme, aby nám zprodeje živočišných produktů plynuly čím dál větší zisky. Ospravedlňujeme si nelítostné kácení deštných pralesů ilistnatých lesů, aby si agrobaroni přišli na další ornou půdu. Dalším zmnoha příkladů nesmiřitelného boje proti přírodě je rybolov vprůmyslovém měřítku. Sotva si uvědomujeme, že ikdybychom tuto válku vyhráli, ocitli bychom se mezi poraženými.

Válku proti přírodě pohání naše přesvědčení, že příroda je jakési palivo, které má roztáčet motor ekonomiky. Jenže ve skutečnosti platí, že ekonomika je stoprocentně podřízená ekologii. Pokud vyplýtváme přírodní kapitál azničíme životní prostředí, veškerá ekonomika se zadrhne!

Proto před lidstvem vjednadvacátém století stojí výzva objevit vsobě pokoru aznovu spřírodou navázat spojení. Musíme pochopit, že příroda není jenom někde „tam venku“, ale že jsme její součástí. „Příroda“ se latinsky řekne natura, což původně znamená „zrození“. Výrazy „porod“, „přirozený“, „rodina“ i„příroda“ vycházejí ze stejného slovního kořene. Cokoli se narodí azemře, patří kpřírodě. Jelikož my lidé se také rodíme aumíráme, zahrnuje to inás. Příroda alidé jsou jedním. Tím pádem si musíme uvědomit, že čeho se dopouštíme na přírodě, toho se dopouštíme na sobě. Když jí ubližujeme, ubližujeme sobě. Všichni jsme propojení. Žijeme vprovázaném světě.

Díky tomuto vědomí jednoty lidí apřírody dospějeme knovému pohledu na život, který si váží všech jeho projevů. Norský filozof Arne Naess to nazýval „hlubinnou ekologií“. Když si přírody ceníme pouze sohledem na její užitek pro lidstvo, když ji chráníme jenom pro svůj prospěch, provozujeme mělkou ekologii. Když však uznáváme přirozenou hodnotu všeho živého, malého ivelkého, jedná se ohlubinnou ekologii. Stéblo trávy, žížala, brouk, adokonce ikomár mají právo na život stejně jako stromy, řeky, ptáci iryby. Nehledě na to, jestli jsou či nejsou lidem užiteční.

Hlubinná ekologie pramení zhlubokého prožívání přírody. Náš moderní životní styl takové hluboké zkušenosti postrádá, protože dnes už spřírodou zřídka přicházíme do styku. Žijeme způsobem, který nás od ní drží vuctivé vzdálenosti. Naše domovy, kanceláře aobchody jsou od přírody naprosto odříznuté. Novodobý život vedeme vzáři umělého osvětlení, chladíme se klimatizací asvlažujeme si hrdlo balenou vodou!

Přírodu do hloubky prožíváme jedině tehdy, když se dotýkáme hlíny, chodíme po lese, plaveme vmoři, pozorujeme mraky aradujeme se zvýchodu slunce. Jedině ztakových hlubokých prožitků může vzejít niterný závazek pečovat oni achovat kní úctu. Jedině tehdy se můžeme přesunout od konzumerismu kochranářství.

Hlubinná ekologie od nás vyžaduje, abychom stejně jako lidská práva ctili ipráva přírody. Náš vztah kpřírodě se musí nést vduchu úcty kživotu. Hlubinná ekologie vede kposvátné aduchovní ekologii. Příroda není mrtvý předmět. Je živá. Vědec James Lovelock přišel steorií Gaia, která předpokládá, že Země je živý organismus.

STROMY

Snad nikdy báseň nepoznám

toliko krásnou jako strom.

Strom matky Země, kojící,

jí zňadra sílu sající;

Péče oduši