Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Robert Bryndza

MLHA NAD SHADOW SANDS

Text copyright © 2020 by Raven Street Ltd. All rights reserved.
Translation © Kateřina Elisová 2020
© Grada Publishing, a. s., 2020

Z anglického originálu Shadow Sands, vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer, Seattle v roce 2020, přeložila Kateřina Elisová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Petr Hůlek, Honewa

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2020 jako svou 7889. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-4031-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-4030-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-2898-3 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události jiné než běžně známé jsou buď produktem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Pro maminku Vierku

Svět je nebezpečné místo k životu, ne kvůli lidem, kteří jsou zlí,
ale kvůli lidem, kteří s tím nic neudělají.

ALBERT EINSTEIN

Zlo je nenápadné a vždy lidské. Sdílí naše lůžko.
A jí u našeho stolu…

W. H. AUDEN

PROLOG

28. SRPNA 2012

Simon lapal po dechu a dusil se mírně slanou a ledovou vodou, ve které plaval, aby si zachránil život. Vodní nádrž byla obrovská a Simon zdolával inkoustově černou vodu frenetickými kraulovými tempy. Co nejdále do tmy a pryč od hučení závěsného motoru člunu. Zatažená noční obloha znamenala absenci měsíce a jediným světlem, vycházejícím ze tři kilometry vzdáleného Ashdeanu, byla oranžová záře, která sotva dosáhla k rezervoáru a na okolní rašeliniště.

Jeho sportovní boty, těžké tenisky značky Nike Air Jordan, které si před odchodem z kempu pevně zavázal, se mu na nohách přeměnily v kusy olova. Cítil, jak ho boty stejně jako mokré džíny stahují dolů. Bylo pozdní léto a tam, kde se ledová voda setkávala s příjemně teplým nočním vzduchem, visela nad vodní hladinou řídká rozvlněná mlha.

Člun byl malý, ale robustní a z muže, kterého předtím viděl vedle člunu na okraji rezervoáru, byla patrná jen silueta. Simonova baterka osvětlila tělo, které muž zvedal do člunu. Skleslý tvar pevně svázaný v bílém prostěradle pokrytém skvrnami od krve a špíny.

Všechno se stalo tak rychle. Muž upustil tělo do člunu a Simona napadl. Věděl, že se jedná o muže, i když byl pouhým stínem. Když vyrazil baterku Simonovi z ruky a udeřil ho, byl cítit ostrý a nepříjemný zápach potu. Simon se krátce bránil, ale styděl se, že zpanikařil a utekl do vody. Měl se rozběhnout opačným směrem, zpátky do hustého lesa obklopujícího nádrž.

Simonovi docházel dech, ale přinutil se plavat ještě rychleji. Svaly ho námahou pálily. Plavecký trénink se přihlásil o slovo, takže počítal jedna, dva, tři a na čtvrtý záběr zvedl hlavu, aby se nadechl. Pokaždé, když se dostal ke čtvrtému tempu, se hučení motoru přiblížilo.

Byl dobrým plavcem, ale zranění ho zpomalovala. Když se nadechoval, cítil chrastění. Muž ho praštil do žeber a bolest mu pulzovala tělem. Při plavání zhluboka nabíral dech, jenže polykal vodu a vzduch se mu nedostával do plic.

Přiblížil se ke stěně, tvořené mlhou visící nízko nad hladinou, a ta ho zahalila jako studená přikrývka. Simona napadlo, že by ho mlha snad mohla zachránit, ale náhle přímo za ním zaburácel člun a udeřil ho do zátylku. Poskočil dopředu a ponořil se pod vodu. Cítil bolest, jak se mu vrtule závěsného motoru zařízla do masa.

Myslel si, že omdlí. Dělaly se mu mžitky před očima a tělo bylo po nárazu otupělé. Nemohl hýbat pažemi. Mocně kopal, ale nezdálo se, že by nohy v botách plných vody a těžkých džínách na jeho snahu reagovaly. Znovu se vynořil na hladinu. Obklopovala ho mlha a promlouval k němu klidný hlas v jeho hlavě.

Proč bojuješ? Klesni dolů a utop se tam, kde je to bezpečné.

Vykašlával a plival mírně slanou vodu. Zvonění v uších blokovalo jakýkoli zvuk. Voda kolem něj se zčeřila a mlhu znovu proťala příď člunu. Když ho zachytila pod bradou, slyšel, jak mu praskla čelist. Vymrštil se nahoru a dozadu, takže ležel na hladině. Člun přejel přes tělo – cítil trup člunu na svém hrudníku a pak se mu čepele motoru zasekly do kůže a tlačily na žebra.

Simon už nedokázal hýbat pažemi ani nohama. V hlavě a obličeji cítil otupění, ale zbytek těla měl v jednom ohni. Nikdy dřív takovou bolest nezažil. Voda, které se dotýkaly jeho ruce, mu připadala teplá. Jenže to nebyla voda, ale jeho krev. Jeho krev vytékající do vody.

Cítil benzín z motoru a voda se opět rozvířila. Simon věděl, že se člun vrací.

Zavřel oči a vypustil vzduch z plic. Jeho poslední vzpomínku zahalila studená, černá voda.

1

O DVA DNY POZDĚJI

Kate Marshallová se nadechla a ponořila se do chladné vody. Znovu se vynořila a chvíli se na vodě pohupovala. Skalnatá krajina Dartmooru a šedivá obloha se třepotaly nad hladinou vody v její potápěčské masce. Pak se znovu ponořila do nádrže. Viditelnost pod vodou byla dobrá. Katein syn Jake se ponořil jako první, šlapal vodu přímo pod ní a z jeho regulátoru stoupaly bubliny vzduchu. Zamával jí a zvedl palec. Kate mu také zamávala a otřásla se, protože se jí po těle v neoprenu rozlévala zima. Upravila si svůj regulátor a několikrát se zlehka nadechla kyslíku z bomby na zádech. Její nádechy doprovázel plechový zvuk a kyslík měl na jazyku kovovou příchuť.

Potápěli se v Shadow Sands, což je hluboká umělá nádrž pár kilometrů od místa, kde Kate bydlela, tedy nedaleko Ashdeanu v Devonu. Řasami pokryté kameny, ze kterých skočili, tvořily šikmou stěnu, a když následovala Jakea do větší hloubky, chlad a šero zintenzivněly. Jakeovi bylo šestnáct a náhlý růstový spurt v několika posledních měsících způsobil, že byl skoro tak vysoký jako Kate. Silně kopala, aby ho dohonila.

Ve třinácti metrech voda získala ponurý zelený odstín. Rozsvítili si čelové svítilny. Ty kolem nich vrhaly oblouky světla, které nedokázaly proniknout do hlubin. Ze stínů, které se mezi nimi čeřily, se vynořil velký sladkovodní úhoř, jehož prázdný pohled se zachytil ve světle jejich svítilen. Kate před ním couvla, ale Jake se nepohnul a fascinovaně sledoval, jak se mu úhoř vlní blízko u hlavy a míří zpět do šera. Otočil se na Kate a za sklem masky zvedl obočí. Kate protáhla obličej a obrátila palec směrem dolů.

Jake trávil u Kate léto a přijel poté, co ve škole udělal závěrečné zkoušky. V červnu a červenci v místní potápěčské škole absolvovali kurz a podnikli několik potápěčských výprav k moři a do zatopené jeskyně s jasně fosforeskující stěnou na okraji Dartmooru. Rezervoár Shadow Sands vznikl v roce 1953 zatopením údolí a vesnice Shadow Sands a Jake na internetu objevil, že je možné se v nádrži potápět a prohlédnout si zatopené ruiny starého vesnického kostela.

Potápěli se na horním konci nádrže, asi kilometr a půl od vrat propusti, kde se voda čerpala do dvou ohromných turbín a vyráběla elektřinu. Vznikla malá ohraničená oblast, která byla určena pro potápění. Do zbytku nádrže byl přístup striktně zakázán. Kate slyšela tichý hukot vzdálené vodní elektrárny. Zvuk, který ve studené a tmavé vodě působil zlověstně.

Plout nad místem, kde kdysi bývala vesnice, působilo svým způsobem děsivě. Přemýšlela, jak to dole vypadá. Jejich svítilny neosvětlovaly nic jiného než bahno a kalnou zelenou vodu. Dokázala si pod nimi představit kdysi suché silnice a domy, kde žili lidé, a školu, kde si hrávaly děti.

Kate uslyšela slabé pípnutí a zkontrolovala svůj dekompresní počítač. Byli v sedmnácti metrech a pípnutí se ozvalo znovu společně s varováním, aby svůj sestup zpomalili. Lekla se, protože Jake natáhl ruku a popadl ji za paži. Ukázal doleva dolů. Z šera se vynořil velký, celistvý obrys. Plavali směrem k němu, a jak se přibližovali, Kate viděla obrovskou zakřivenou kopuli kostelní věže. Zastavili se kousek od ní a jejich svítilny osvětlovaly množství sladkovodních korýšů, kteří kopuli pokrývali. Pod kopulí Kate rozeznávala cihly kostelní věže, které kvůli zeleným řasám vypadaly jako osrstěné, a klenutá kamenná okna. Bylo děsivé spatřit tak hluboko pod vodou tuto člověkem vytvořenou stavbu, která se kdysi tyčila do nemalé výšky.

Jake si z pásku sundal voděodolné pouzdro s digitálním fotoaparátem a udělal několik fotek. Otočil se na Kate, která zkontrolovala počítač. Jsou ve dvaceti metrech. Přikývla a následovala Jakea k oknu, před kterým se chvíli vznášeli. Když se dívali do obrovské prázdné dutiny staré zvonice, kal ve vodě zhoustl. Korýši pokrývali každý centimetr vnitřních zdí, které se na některých místech vyboulily. Navzdory silné vrstvě korýšů dokázala Kate rozpoznat obrysy zakřiveného klenutého stropu. Věž měla čtyři okna, z každé strany jedno. Okno nalevo se hemžilo korýši a okno napravo bylo téměř celé zatarasené, takže zůstala jen malá štěrbina, která Kate připomínala středověký hrad. Okno naproti bylo prázdné a bylo jím vidět do kalné zelené vody.

Kate oknem proplula do věže. Zastavili se uprostřed a ona plavala nahoru, aby se mohla zblízka podívat na stropní klenbu. Jeden z nosníků, které původně nesly kostelní zvony, se stočil přes hranu stěny. Nosník zakryli korýši a kopírovali klenuté obrysy stropu. Zpod trámu se vynořil obrovský sladkovodní rak, snad třicet centimetrů dlouhý, a zamířil po stropě směrem k ní. Kate leknutím téměř vykřikla. Ucukla dozadu a pažemi, kterými pohybovala zpomaleně, chňapla po Jakeovi. Když rak procházel nad nimi, nohama chrastil po skořápkách pevně uzavřených korýšů. Kate cítila, jak jí buší srdce. Zrychleně dýchala a z přívodu mocně vdechovala kyslík.

Rak zaškubal svými tykadly, vyrazil přes klenutý strop a zmizel oknem na protější straně. Kate si všimla, že za oknem, kudy rak utekl, se něco vznáší. Připlavala blíž a její svítilna ozářila paty páru jasně červených tenisek. Ve vodě se posunuly k horní části okna.

Kate cítila nápor strachu a vzrušení. Vykopla nohou a s využitím kamenného oblouku se pomalu protáhla oknem. Boty se vznášely přímo nad otvorem a byly nazuté na nohách mrtvého těla, které bylo ve vodě zavěšené stejně, jako kdyby zpříma stálo vedle kopule kostela.

Jake, který za ní proplaval oknem, sebou trhl a hlavou narazil na zeď věže. Kate slyšela tlumený výkřik a pohled jí zakryla sprška bublinek z jeho regulátoru vzduchu. Natáhla ruku a snažila se Jakea chytit, ale kvůli jeho kyslíkové bombě ho nemohla pořádně sevřít. Vytáhla ho ven z věže a pak se znovu podívala na tělo.

Jednalo se o mladého muže s krátkými tmavými vlasy. Na sobě měl modré džíny s páskem se stříbrnou přezkou a na zápěstí luxusně vypadající hodinky. Kolem krku mu vlály pruhy roztrhaného bílého trička. Jeho postava byla dobře stavěná, atletická. Hlava mu klesla dopředu a tvář, hrudník a nadýmající se břicho pokrývaly řezné a tržné rány. Kate nejvíce otřásl pohled na jeho obličej. Oči měl doširoka otevřené a vyzařoval z nich strach. Nehýbal se, ale najednou se mu pohnul krk a začal pulzovat. Kate cítila, jak se jí Jake chytil. Na hrůzný okamžik ji napadlo, že je ten chlapec stále naživu. Hlava mu zaškubala a čelisti se prudce rozevřely. Mezi zlomenými zuby se objevil černý lesklý úhoř a vyplaval, jako by z otevřených úst spíš vyklouzl.

2

„Proč jste se potápěli právě dnes?“ zeptal se detektiv šéfinspektor Henry Ko.

„Jake, můj syn, se tady chtěl potápět. V tom horku klesla hladina vody… Mysleli jsme si, že možná uvidíme zatopenou vesnici,“ odpověděla Kate.

Pod mokrým neoprenem se potila, mokré vlasy jí trčely a hlava svědila. Jake se zhrouceně opíral o přední kolo Kateina modrého fordu, zíral do dálky a mokrý oblek měl srolovaný k pasu. Byl velmi bledý. Kate auto zaparkovala na travnatém břehu vedle vodní nádrže. Henryho policejní auto stálo několik desítek centimetrů od jejího. Travnatý břeh končil deset metrů před auty u původní hladiny vody v nádrži, ale kvůli suchu vznikl dvacet metrů široký kamenitý pás, jenž se svažoval k okraji vody. Kameny byly zelené, protože je pokrývaly řasy, které horké slunce spálilo na škvarek.

„Můžete ukázat, kde to tělo plave?“ zeptal se Henry a škrábal si cosi tužkou do notesu. Bylo mu něco málo přes třicet, měl atletickou postavu a mluvil jako vzdělaný člověk. Vypadal, že by se měl spíš v Miláně procházet po módním molu než ohledávat místo vraždy. Džíny mu obepínaly svalnaté nohy a u košile měl rozepnuté tři knoflíčky. A mezi prsními svaly bronzové barvy se mu leskl stříbrný řetízek.

Vedle něj stála mladá policistka v uniformě se špičatou čepicí v podpaží. Měla dlouhé uhlově černé vlasy, které si zastrčila za uši, a hladká pleť krémové barvy jí horkem zčervenala.

„Tělo je pod vodou. Plavali jsme dvacet metrů hluboko. Potápěli jsme se,“ odpověděla Kate.

„Víte přesnou hloubku?“ zeptal se Henry, přestal čmárat do notesu a podíval se na ni.

„Ano,“ přitakala Kate a zvedla zápěstí s dekompresním počítačem. „Je to tělo mladého kluka. Tenisky značky Nike Air Jordan, modré džíny s páskem. Tričko má roztrhané na kusy. Není o moc starší než Jake, osmnáct, možná devatenáct… Na tváři a trupu byly řezné a tržné rány.“ Hlas se jí zlomil a zavřela oči. Je tam někde matka toho mrtvého chlapce? pomyslela si Kate. Dělá si starosti a přemýšlí, kde je?

Kate dříve bývala policistkou. Vybavila si všechny ty chvíle, kdy musela informovat příbuzné, že zemřel jejich rodinný příslušník. Úmrtí dětí a mladých lidí patřila k těm nejhorším – zaklepat na dveře, čekat, až se otevřou, a pak vidět výraz na tváři rodičů, když si uvědomili, že jejich syn nebo dcera nepřijdou domů.

„Viděla jste, jestli ten chlapec měl zranění zepředu, zezadu nebo z obou stran?“ zeptal se Henry.

Kate otevřela oči. „Zezadu jsem ho neviděla. Tělo bylo otočené směrem k nám, vznášelo se proti konstrukci věže kostela.“

„Přišli jste do kontaktu s někým dalším? Se čluny? Jinými potápěči?“

„Ne.“

Henry se sklonil k Jakeovi.

„Hej, kamaráde, jak to jde?“ zeptal se a obličej se mu stáhl obavami. Jake dál zíral před sebe. „Dáš si kolu? Pomůže ti proti šoku.“

„Ano, dá si, děkuju,“ řekla Kate. Henry kývl na policistku, která odešla ke služebnímu autu. Kate se sklonila vedle Henryho.

„Ten kluk… neměl na sobě potápěčské vybavení,“ řekl Jake a hlas se mu třásl. „Co dělal tak hluboko bez vybavení? Byl hrozně zřízený. Tělo měl celé černé a modré.“ Utřel si slzu z tváře a ruce se mu chvěly.

Policistka se vrátila s plechovkou koly a kostkovanou přikrývkou. Kola byla teplá, ale Kate ji s prasknutím otevřela a podala Jakeovi. Ten zavrtěl hlavou. „Trošku se napij. Cukr pomůže proti šoku…“

Jake si lokl a policistka mu přehodila kostkovanou deku přes holá ramena.

„Děkuju vám. Jak se jmenujete?“ zeptala se Kate.

„Donna Harrisová,“ odpověděla žena. „Tři si ruce o sebe, ať se ti rozproudí krev.“

„Donno, zavolejte potápěčský tým. A řekněte jim, že se může jednat o hluboký ponor,“ řekl Henry. Přikývla a k hovoru použila vysílačku.

Vzduch byl těžký a vlhký a nízko na obloze se kupily tmavě šedé mraky. Na vzdáleném konci nádrže stála vodní elektrárna, což byla dlouhá nízká betonová budova. Zpoza elektrárny se ozvalo slabé dunění hromu. Henry poklepal tužkou na psací podložku.

„Máte oba oprávnění se potápět? Vím, že ze strany elektrárny panují přísná pravidla, především ohledně hloubky a faktu, že voda napájí přehradu elektrárny.“

„Ano, certifikáty jsme získali na začátku srpna,“ odpověděla Kate. „Můžeme se potápět do dvaceti metrů a během léta, kdy u mě Jake bydlí, máme zaznamenaných třicet hodin ve vodě…“

Henry nalistoval přední stránky ve svém notesu a zamračil se, takže mu jeho hladké čelo zbrázdily vrásky.

„Počkejte. Jake u vás bydlí?“ zopakoval. Kate cítila, jak se jí sevřelo srdce. Teď bude muset vysvětlovat, jak má Jake uspořádaný život.

„Ano,“ přisvědčila.

„A kdo bydlí na adrese, kterou jste uvedla, když jste volala integrovaný záchranný systém… Armitage Road 12, Thurlow Bay?“

„Tam bydlím já,“ vysvětlila Kate. „Jake žije s mými rodiči ve Whitstable.“

„Ale vy jste Jakeova skutečná, hmm… biologická matka?“

„Ano.“

„A kdo je jeho zákonný zástupce?“

„Je mu šestnáct. Žije s mými rodiči. Do jeho šestnáctých narozenin byli jeho zákonnými zástupci. Nastoupí do vyššího ročníku na střední škole ve Whitstable, takže s nimi dál žije.“

Henry pohledem studoval Kate i Jakea.

„Máte stejné oči,“ poznamenal. Jako by se jednalo o potvrzení, které hledal. Kate a Jake měli stejně vzácně zabarvené oči – modré se sprškou oranžových skvrnek, které vycházely od zornice.

„Říká se tomu sektorální heterochromie, kdy oči mají více než jednu barvu,“ vysvětlila Kate. Donna domluvila do své vysílačky a vrátila se k nim.

„Jak se píše sektorální heterochromie?“ zeptal se Henry a zvedl k ní pohled od svého notesu.

„Záleží na tom? Tam pod vodou je tělo mladého kluka, a podle mého názoru to vypadá na podezřelé úmrtí,“ opáčila Kate, která začínala ztrácet trpělivost. „Jeho tělo je pokryté ranami a modřinami a určitě zemřel nedávno, protože tělo několik dní po potopení vypluje nahoru. Tlak v té hloubce a studená voda zpomalí rozklad, ale jak sám víte, mrtvola nakonec vždycky vyplave.“

Kate mluvila a přitom Jakeovi třela ruce. Zkontrolovala mu nehty a ulevilo se jí, když viděla, že se mu do prstů vrací barva. Znovu mu nabídla kolu z plechovky a tentokrát vypil vydatný lok.

„Zdá se, že jste dobře informovaná,“ poznamenal Henry a přimhouřil oči. Byly krásné a měly barvu karamelu. Kate napadlo, že je na hodnost detektiva šéfinspektora opravdu mladý.

„Byla jsem detektiv konstábl u Metropolitní policie,“ vysvětlila.

Po Henryho tváři přelétl stín vzpomínky. „Kate Marshallová,“ řekl. „Ano, před pár lety jste byla zapletená do toho případu. Chytila jste chlapa, co kopíroval vraždy z případu Kanibala z Nine Elms… Četl jsem o tom… ale… počkejte, nepracovala jste jako soukromý vyšetřovatel?“

„Ano. Chytila jsem původního Kanibala z Nine Elms v roce 1995, když jsem pracovala u policie. A před dvěma lety, když jsem pracovala jako soukromá vyšetřovatelka, jsem chytila vraha, který původní vraždy napodoboval.“

Henry zalistoval zpět ve svém notesu a na tváři měl zmatený výraz.

„Předtím jste mi říkala, že pracujete jako profesorka kriminologie na univerzitě v Ashdeanu. Ale zároveň říkáte, že jste bývala policistkou, a taky na vedlejšák pracujete jako soukromá vyšetřovatelka? Co mám do zprávy napsat jako vaše povolání?“

„Před dvěma lety mě požádali, abych pomohla vyřešit jeden odložený případ. Jako soukromá vyšetřovatelka jsem pracovala na jediném případu. Na plný úvazek přednáším na univerzitě,“ vysvětlila Kate.

„A žijete sama a Jake žije s vašimi rodiči ve Whitstable…“ Zarazil se a tužka se mu vznášela nad papírem. Znovu se na Kate podíval a pak mu obočí vyletělo až k linii vlasů. „Kristepane! Otcem vašeho syna je ten sériový vrah Peter Conway…“

„Ano,“ potvrdila Kate, která tento okamžik zažila mnohokrát a nenáviděla ho.

Henry nasál vzduch do tváří, sklonil se k Jakeovi a podíval se na něj s novým zájmem. „Bože, to musí být těžké.“

„Ano, je obtížné zorganizovat rodinná setkání,“ opáčila Kate.

„Myslel jsem tím, že to musí být těžké pro Jakea.“

„Já vím. To byl vtip.“

Henry se na ni na okamžik zmateně zadíval. Hezky se na tebe dívá, ale moc rozumu jsi nepobral, pomyslela si v duchu Kate. Henry se postavil a tužkou stále poklepával do podložky.

„Četl jsem fascinující studii o dětech sériových vrahů. Většina z nich žije docela normální život. V Americe je jedna žena, jejíž otec znásilnil a zavraždil šedesát prostitutek. Šedesát! Teď pracuje v Targetu… Target je obchod v Americe.“

„Vím, co je Target,“ vyštěkla Kate. Zdálo se, že Henry nevnímá, jak necitlivě se chová. Donna měla tolik slušnosti, že odvrátila pohled.

„Pro Jakea to musí být těžké,“ řekl a znovu začal čmárat po podložce. Kate cítila nutkání tužku mu vzít a přelomit ji napůl.

„Jake je naprosto normální, šťastný a dobře přizpůsobivý dospívající kluk,“ opáčila. V tu chvíli Jake zasténal, předklonil se a vyzvracel se na trávu. Henry uskočil, ale jedna z jeho draze vypadajících kožených bot hnědé barvy utrpěla přímý zásah.

„Sakra! Jsou nové!“ vykřikl a odklusal směrem k policejnímu autu. „Donno, kde jsou ty vlhčené ubrousky?“

„To je v pořádku,“ uklidnila Kate Jakea a sehnula se k němu. Utřel si pusu.

Kate se ohlédla a dívala se přes vodní nádrž. Od vřesoviště se směrem k nim blížila nízká hradba černých mraků, ozývalo se hřmění a byly vidět záblesky.

Jak ten chlapec umřel?

3

Když Kate podepsala protokol, mohli s Jakem odejít. Cestou z parkoviště u nádrže minuli dvě velké policejní dodávky a vůz koronera.

Kate ve zpětném zrcátku sledovala, jak zastavují u okraje vody. Znovu si vybavila mladého chlapce vznášející ho se ve vodě. Utřela si slzu. Jedna její část si přála, aby mohla zůstat a podívat se, že jeho tělo bezpečně dopravili na souš. Natáhla paži a chytila Jakea za ruku. Ten její stisk opětoval.

„Musíme natankovat,“ poznamenala, když viděla, že má v nádrži málo benzínu. Zastavila u čerpací stanice kousek od svého domu, projela kolem stojanů a zastavila za budovou. „Zlato, měl by ses převléknout do suchého. Támhle mají záchody, vždycky jsou čisté a uklizené.“

Jake přikývl. V obličeji byl stále bledý. Kate si přála, aby něco řekl. To ticho nemohla vydržet. Mokré vlasy, po ramena dlouhé, mu prsty sčesala dozadu a stáhla gumičkou, kterou si předtím natáhl kolem zápěstí. Kate otevřela pusu, aby mu řekla, že gumičky mu příšerně ničí vlasy, ale pusu zase zavřela. Když ho bude popichovat, uzavře se ještě víc. Jake vystoupil z auta a ze zadního sedadla sebral suché oblečení. Dívala se, jak se plouží směrem k toaletám, hlavu skloněnou. Zažil toho opravdu hodně, víc než většina šestnáctiletých.

Kate sklopila zrcátko a podívala se na svůj odraz. Dlouhé vlasy jí prokvétaly šedinami. V obličeji byla bledá a vypadala na každý ze svých dvaačtyřiceti roků. Otočila zrcátko zpátky nahoru. Dnes je poslední Jakeův den, než odjede zpět k jejím rodičům. Měli v plánu, že si po potápění dají pizzu a pak sejdou na pláž pod Kateiným domem, kde rozdělají oheň a opečou si marshmallow.

Teď bude muset zavolat matce a říct jí, co se stalo. Bylo to téměř dokonalé léto. Znovu se z nich stala skoro dokonalá rodina. Nebýt toho mrtvého těla.

Kate zaklonila hlavu a zavřela oči. Obyčejný člověk na celém světě na mrtvoly nenaráží, ale je to tady, jí se to stalo znovu. Snaží se jí vesmír něco říct? Otevřela oči.

„Jo, snaží se ti říct, abys vybírala hezčí místa, kam vezmeš svého syna,“ pronesla nahlas.

Z přihrádky na přístrojové desce vytáhla svůj mobil a zapnula ho. Našla matčino číslo a téměř zmáčkla „volat“, ale pak otevřela internetový prohlížeč a do Googlu zadala „pohřešovaný chlapec, Devon, UK“. Datový signál nebyl u čerpací stanice obklopené dartmoorskými lesy příliš dobrý, takže chvíli trvalo, než se výsledky načetly. Žádné nedávné informace o pohřešovaném mladíkovi. Na webové stránce Devon Live si přečetla zprávu o sedmiletém chlapci, kterého pohřešovali odpoledne v centru Exeteru a který se po několika krušných hodinách znovu setkal s rodinou.

Pak zadala „Detektiv šéfinspektor Henry Ko, Devon, UK“. Jako první se objevil článek z místních novin.

VÝZNAMNÝ VRCHNÍ KONSTÁBL
OBLASTI DEVONU & CORNWALLU PŘEDÁVÁ ŠTAFETU

V článku, který byl zveřejněn minulý týden, se psalo o tom, že vrchní konstábl Arron Ko odchází do penze. Uvádělo se zde, že když nastoupil v roce 1978 k policii, byl prvním asijským policistou v oblasti Devonu a Cornwallu. Na konci stránky byla fotografie s titulkem „Vrchní konstábl Arron Ko obdržel dárek k odchodu do penze – stříbrná pouta s vyrytým věnováním a medaili za dlouholetou službu u policie a příkladné chování – od svého syna, detektiva šéfinspektora Henryho Ko.“

Henry stál vedle svého otce se zarámovaným oceněním před exeterskou policejní stanicí. Arron Ko byl ve srovnání se svým hezkým synem tělnatý a trpěl nadváhou, ale Kate podobnost viděla.

„Aha. Tak proto ses stal detektivem šéfinspektorem tak mladý. Nepotismus,“ poznamenala Kate. Nesnášela ten žárlivý hlas ve své hlavě, ale nedokázala si pomoct a musela srovnávat sama sebe s Henrym. Čtyři roky tvrdě pracovala a obětovala všechno, aby v pětadvaceti dosáhla povýšení na hodnost detektiva konstábla v civilu. Henrymu Ko je jen něco málo přes třicet a už má hodnost detektiv šéfinspektor, což je o dvě hodnosti výš než detektiv konstábl. Ve vzpomínkách se vrátila ke svému životu v Londýně a době u policie.

Detektiv šéfinspektor Peter Conway byl Kateiným šéfem u Metropolitní policie, když pracovali na případu sériového vraha označovaného jako Kanibal z Nine Elms. Jednou v noci, poté co navštívili místo činu čtvrté oběti, Kate případ rozlouskla. Zjistila, že Kanibalem z Nine Elms je Peter. Když Petera konfrontovala, téměř ji zabil.

V měsících, které předcházely této osudové noci, spolu měli Kate a Peter poměr. A aniž by o tom Kate věděla, byla čtyři a půl měsíce těhotná s Jakem. Než se v nemocnici uzdravila, na potrat bylo příliš pozdě.

Ten příběh pro novináře znamenal naprosté žně. Kateina důvěryhodnost u policie byla zničená a její kariéra náhle skončila. Když se Jake narodil, zápasila. Trauma z případu, nenadálé a neplánované mateřství a poporodní deprese se nahromadily, a Kate začala pít.

Kateini rodiče ji v průběhu let několikrát v péči o Jakea zastoupili, ale její pití se zhoršovalo, až skončila na odvykací kúře. Kate byla čistá, ale také bylo už pozdě. Její rodiče získali Jakea do opatrovnictví, když mu bylo šest, a následujících deset let zůstávali jeho zákonnými zástupci.

Střízlivost byla náročná. Kate si přebudovala vlastní život a s Jakem se vídala během školních prázdnin a o víkendech, ale jeho dětství téměř končilo. Ztráta, kterou stále cítila, bodala jako střepy. Ztráta Jakea a ztráta kariéry, kterou milovala.

Ozvalo se zaklepání na okénko a Kate sebou trhla. Jake si oblékl úzké černé džíny a modrou mikinu. Do obličeje se mu vrátila trocha barvy. Spustila okénko.

„Mami, nemáš pár liber na masový koláč a čokoládovou tyčku? Mám hrozný hlad.“

„Samozřejmě,“ přitakala. „Cítíš se lépe?“

Jake přikývl a usmál se na ni. Kate úsměv opětovala. Vzala peněženku a společně zamířili na čerpací stanici.

Ze všech sil se snažila, ale představu chlapce, který se vznášel ve vodě, z hlavy vytěsnit nedokázala. Přepadl ji pocit frustrace, protože musí čekat, jestli o něm budou něco říkat ve zprávách.

4

O ŠEST TÝDNŮ POZDĚJI

Kate prošla vrzajícími dřevěnými dveřmi ashdeanského komunitního centra a zastavila se, aby se podívala přes střechy na rozčeřené vlny, které se tříštily o hráz. Vanul hučivý vítr a cuchal jí vlasy kolem hlavy. Z kabelky vytáhla krabičku cigaret a jednu si vzala, sklonila se a ustoupila pod markýzu, aby si zapálila.

Dnešní říjnový večer se schůzky Anonymních alkoholiků zúčastnilo něco mezi dvaceti a třiceti lidmi, a když kolem ní procházeli, kývnutím naznačovali dobrou noc. Dívala se, jak spěchají ke svým autům, hlavy skloněné proti mrazivému větru.

Chlad ji rychle přiměl, aby zvítězilo její lepší já, takže naposledy spěšně potáhla, napůl vykouřenou cigaretu odhodila na zem a podpatkem ji uhasila. Zamířila ke svému autu a nijak zvlášť se do svého prázdného domu netěšila. Ulice byla tmavá a opuštěná. Auto zaparkovala na konci ulice v mezeře mezi řadovými domky. Když dorazila na místo, vedle jejího starého modrého fordu stálo namáčknuté bílé BMW. Dveře vozu se otevřely a vystoupila hubená žena s bledým obličejem.

„Kate?“ zeptala se s londýnským přízvukem. Hnědé vlasy si sčesala z vysokého, klenutého čela, měla zapadlé oči a pod nimi tmavé kruhy a Kate připomínala mývala. V ženě poznala jednoho z nováčků ze setkání Anonymních alkoholiků.

„Ano. Jste v pořádku?“ ujistila se a ve řvoucím větru musela zvýšit hlas.

„Kate Marshallová?“ Mrazivý vítr způsobil, že ženě slzely oči. Na sobě měla dlouhou prošívanou bundu švestkové barvy, která vypadala téměř jako spacák, a zářivě bílé tenisky.

Kate překvapilo, že žena použila celé její jméno. Na schůzce mluvila, ale představila se jen křestním jménem, jak bylo u Anonymních alkoholiků obvyklé. Ta ženská je zatracená novinářka, napadlo Kate.

„Bez komentáře,“ opáčila Kate, otevřela dveře svého auta a hodlala rychle zmizet.

„Nejsem novinářka. Našla jste tělo mého syna…“ řekla žena. Kate se zastavila, ruku na dveřích. „Jmenoval se Simon Kendal,“ pokračovala žena a dívala se Kate přímo do očí. Její pronikavě zelené oči byly plné smutku.

„Je mi to moc líto,“ vzdychla Kate.

„Řekli mi, že se utopil.“

„Ano, viděla jsem to v místních zprávách.“

„To je pitomost,“ vykřikla žena.

Kate příběh sledovala. Ne že by se mu místní zpravodajství intenzivně věnovalo, ale referovali o něm jako o uzavřeném případu. Simon Kendal tábořil s kamarádem, šel do vody a utopil se. Zranění na jeho těle způsobil jeden z údržbářských člunů, které pravidelně na nádrži hlídkují. V místním zpravodajství také zmínili, že tělo našla Kate. Proto si zpočátku myslela, že žena je novinářka.

„Jeho tělo bylo roztrhané. Nechtěli, abych ho v márnici viděla… Podívejte se na tohle,“ žena se snažila překřičet vítr. Z kapsy bundy vytáhla malé plastové album, zalistovala jím a našla fotografii hezkého mladíka, který stál u bazénu v plavkách Speedo a kapala z něj voda. Na krku mu visely dvě medaile. „To je můj Simon. Byl celostátním šampionem. V plavání. Chystal se závodit profesionálně. Kvalifikaci do plaveckého družstva na olympijské hry v Londýně 2012 propásl jen kvůli zranění… Hloupému zranění.“ Obracela fotografie a mluvila rychle, jako by musela zaujmout Kateinu pozornost. „Simon by do vody neskočil úplně oblečený. V noci!“

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Kate.

„Lyn. Lyn Kendalová…“ Žena přistoupila blíž ke Kate a prosebně se na ni podívala. „Co si myslíte, že se stalo? Vím, že jste pracovala u policie. Četla jsem o vás, že jste byla soukromá vyšetřovatelka.“

„Nevím, co se Simonovi stalo,“ opáčila Kate. Pravda ale byla taková, že posledních pár týdnů se ten příběh odsunul v její hlavě někam dozadu. Byla zaujatá prací a Jakem, který působil od svého návratu do Whitstable odměřeně.

„Vás to nezajímá?“ Lyn se chvěla. Rozčileným pohybem ruky si setřela slzy. „Učíte o zločinu. Byla jste soukromá vyšetřovatelka. Smrt mého syna nestojí za to, aby byla vyšetřena?“

„Samozřejmě za to stojí,“ ujistila ji Kate.

„Můžeme si někde promluvit, prosím?“ zeptala se Lyn a z tváře si odhrnula pramínky vlasů, které jí cuchal vítr. Kate se v duchu ptala, jestli je Lyn střízlivá. Ta žena vypadala jako troska, což je pochopitelné.

„Ano. V horní části promenády je na Roma Terrace malá kavárna. Jmenuje se Crawford. Sejdeme se tam.“

5

Kavárna Crawford byla v Ashdeanu nejstarší a Kateina nejoblíbenější. Na černě lakovaných stěnách visely fotografie Joan Crawfordové a Betty Davisové a stěně za umakartovým pultem vévodilo veliké kouřové zrcadlo, ve kterém se odrážel ohromný měděný kávovar, vybledlé boxy z červené kůže a výhled na tmavou promenádu. Dnešní středeční večer, chladný a větrný, zela kavárna prázdnotou. Kate přijela jako první a vybrala box na konci místnosti.

Za cestou dosahoval příliv až k hrázi a Kate mohla ze svého výhodného místa přehlédnout celou promenádu. Vlny se tříštily o hráz a pěna s kamínky stříkala přes zaparkovaná auta. Řvoucí bílé BMW úhledně zastavilo za Kateiným otlučeným fordem. Lyn vystoupila, otevřela dveře u spolujezdce a popadla jasně zelené plastové desky a dlouhou bundu.

„Už jste si objednala?“ zeptala se Lyn, když vklouzla do boxu naproti Kate.

„Neobjednala.“

Lyn položila zelené desky na stůl a z kapsy bundy vytáhla mobilní telefon, krabičku dlouhých marlborek a zlatý zapalovač. Pak si bundu sundala, zabalila ji a posadila se na ni. Lyn byla hodně malá a Kate napadlo, že si na bundu sedla možná proto, aby dosahovala její výšky a nemusela k ní celou dobu vzhlížet.

K jejich boxu přišel Roy Crawford, starší muž, který kavárnu vlastnil od sedmdesátých let. Byl to mohutný muž s dlouhými bílými vlasy staženými do culíku a růžovou, hladce oholenou tváří.

„Co vám můžu nabídnout?“ zeptal se s úsměvem a zachrastil párem půlměsíčků, které mu visely na krku na řetízku.

Obě si objednaly cappuccino, což si rozmáchlým gestem zapsal.

„Vím, že je to jednoduchá objednávka, ale někde bych zapomněl vlastní hlavu, kdybych ji neměl pevně nasazenou na krku. Je mi to moc líto, ale tady se nekouří. Když si jen pomyslím, že kouření zakázali labouristi…“ Dramaticky obrátil oči v sloup a pak ženy nechal samotné.

Lyn si nervózně uhladila pramínky vlasů z kostnatého čela.

„Povězte mi o Simonovi,“ vyzvala ji Kate a Lyn se očividně ulevilo, že přešla přímo k věci.

„Vyrazil si s Geraintem, s kamarádem z univerzity. Kempovali kousek od nádrže Shadow Sands,“ začala.

„Jste místní?“

„Narodila jsem se v Londýně. Ale můj zesnulý manžel pocházel z okolí a já tady žiju dvacet let. Umřel na infarkt.“ Kate se chystala říct, že ji to mrzí, ale Lyn zvedla ruku. „Není třeba, byl to hajzl, který mě šikanoval.“

„Co o Simonovi říká Geraint?“

„Celý den strávili na pláži a do kempu dorazili pozdě. Postavili stan a šli spát. Když se ráno probudil, Simonův spacák byl prázdný. Myslel si, že šel na záchod. Ale dopoledne utíkalo a Geraint ho nemohl najít.“

„Pohádali se?“

Lyn zakroutila hlavou. Kávovar v rohu začal syčet a bylo slyšet cinkání lžiček a porcelánových šálků.

„Kempovat jeli jen sami dva?“

„Ano. Byli to nejlepší kamarádi, nikdy se nehádali. Geraint neměl ani škrábnutí. A všechno jeho oblečení bylo suché.“

„Pili?“

Lyn zvedla ruku.

„O jasných otázkách jsem už přemýšlela. Když udělali pitvu, jako příčinu smrti stanovili náhodné utonutí. Simon neměl v krvi žádný alkohol…“

Roy zamířil energickým krokem k jejich boxu.

„Tady to je, dámy,“ řekl. „Ať vám chutná, ale za půl hodiny zavíráme.“

„Díky,“ přikývla Kate. Lyn netrpělivě čekala, až Roy položí kávy a vzdálí se z doslechu.

„Náhodné utonutí,“ zopakovala Kate a vybavila si potrhané tělo, které se vznášelo ve vodě.

„Simon byl střízlivý. Byl to zdatný plavec. I kdyby šel plavat do nádrže, měl by rozum. Nešel by do vody oblečený a v botách. Kemp je po vodě necelý kilometr od elektrárny a další necelý kilometr je to k místu, kde ho našli. Skoro každý den trénoval. Stokrát přeplaval padesátimetrový bazén. To je pět kilometrů. Taky plaval v moři.“

Kate odložila hrnek a povzdechla si.

„Stanovil koroner s konečnou platností, že se jednalo o utonutí?“

Lynina tvář se stáhla. „Ano.“

„A myslí si, že zranění na jeho těle způsobil člun, který hlídá nádrž?“

„Pořád to vidím. Jeho krásné tělo… v té vodě… jak přes něj přejíždí člun.“

Kate se chtěla natáhnout a sevřít Lyninu ruku, ale viděla, že Lyn je rozčílená a hrdá.

„Kdy byl Simon nahlášený jako pohřešovaný?“ zeptala se.

„Geraint mi volal odpoledne osmadvacátého srpna a řekl mi, že nemůže Simona najít. Já jsem pak zavolala na policii, kde mi řekli, že Simona nemůžou během prvních čtyřiadvaceti hodin oficiálně zařadit mezi pohřešované, takže se pohřešovanou osobou stal oficiálně ráno devětadvacátého.“

„Simonovo tělo jsem našla odpoledne třicátého.“

„Policie rozhodla, že Simon v noci vstal, šel si zaplavat k elektrárně a utopil se… To by neudělal!“ řekla Lyn a bouchla pěstí do desky stolu. „Ví… věděl… o proudech. O stavu vody. Hydroelektrárna nasává vodu z nádrže. V takové zóně se nesmí plavat. Všude kolem kempu visí značky. Po několikaměsíční přestávce, kterou způsobilo jeho zranění, se měl zase vrátit k tréninku. Byl střízlivý! Svoji budoucnost by neriskoval.“

„Je mi líto, že se musím zeptat, ale netrpěl depresemi?“

„Ne. Ne. Ne. Neměl depresi. Sakra, vždyť byl na prázdninách se svým nejlepším kamarádem. Výborně spolu vycházeli. Těšil se na to celé léto…“ Lyn byla velmi rozrušená a neubránila se pláči. Z rukávu vytáhla kapesník a vysmrkala se. „Omlouvám se,“ řekla.

„Ne, neomlouvejte se. Máte plné právo cítit… Cítit.“

„Znáte ten pocit, když vás všichni odbývají a nikdo neposlouchá?“

„To je příběh mého života,“ opáčila Kate smutně.

Lyn poklesla ramena a zdálo se, že se uklidnila.

„A přesně takhle se cítím. Chápu, že byl Simon ve vodě a že ho mohl přejet člun, ale nemám dojem, že by se policie na prvním místě zajímala, proč nebo jak v té vodě skončil.“

„Jak jste mě našla?“ napadlo náhle Kate.

„Na Googlu.“ Lyn otevřela desky a vytáhla vytištěný článek z National Geographic. Byl dva roky starý a patřila k němu fotografie Kate a jejího asistenta Tristana Harpera. Stáli před gotickou budovou univerzity, která se za nimi tyčila jako miniaturní hrad Bradavice. Poskytovali rozhovor poté, co vyřešili případ napodobitele, který vraždil podle Kanibala z Nine Elms. Bylo to vzrušující období a Kate věřila, že by s Tristanem mohli rozjet určitý druh kariéry jako soukromí vyšetřovatelé. „Snažila jsem se online zjistit, jestli máte agenturu.“

„Nemám,“ odvětila Kate a slyšela ve vlastním hlase zklamání.

„Chci jenom zjistit, co se Simonovi stalo. Vy máte syna. Celé roky ho musíte chránit před tou špínou, která nad vámi visí… V okolí existuje spousta agentur, ale vy… Chci, abyste mi pomohla. Pomůžete mi?“

Kate v lidech viděla až příliš špatného. Napadlo ji, že nejlepší přátelé se mohli v okamžiku postavit proti sobě. Detektiv vždy používá logiku. Pokud byli Simon a Geraint sami, první logický závěr zní, že to udělal Geraint.

Lyn zavřela oči. „Dost špatné je už to, že jsem přišla o syna. Chci vědět, proč byl uprostřed noci ve vodě. Nepatřím k ženám, které by prosily, ale prosím.“ Oči se jí zalily slzami. „Prosím. Pomůžete mi?“

Kate přemýšlela, jak by se cítila ona sama, kdyby si vyměnily role a ve vodě našli Jakea s tělem pokrytým ranami a modřinami.

„Ano,“ odpověděla Kate. „Pomůžu vám.“

6

Druhý den časně ráno vyběhl Tristan Harper schody z pláže a na promenádě se zastavil. Předklonil se, aby chytil dech. Nad Ashdeanem právě začínalo svítat, obloha měla světle modrou barvu a v dlouhé řadě rodinných domků, které lemovaly nábřeží, se rozsvěcela světla.

Na pláži pod Tristanem skotačil černý labrador, který s cákáním vběhl do studeného moře pro klacek. Nastal odliv, který odkryl strmé kameny pokryté řasami. Když majitel psa, vysoký chlápek v úzkých džínách a žluté nepromokavé bundě, uviděl Tristana v jeho běžeckém oblečení, ujistil se, že vidí dobře, a pak se usmál. Tristan úsměv opětoval, přešel cestu a zmizel v malém bytě, který sdílel se svojí sestrou Sarah.

„Hezký,“ řekl a chvíli obdivoval sám sebe. „Není to špatný.“

„Určitě. Potkáme se až tam, musím ten projektor uložit zpátky do skladu,“ opáčil. „Dám si karamelové macchiato.“

„Nejedná se o oficiální pracovní záležitost,“ řekla Kate.