Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Felicia Kingsley

První pravidlo nezamilovat se

Z italského originálu Prima regola non innamorarsi vydaného
nakladatelstvím Newton Compton Editori v Miláně roku 2020
přeložila Petra Královcová
Jazyková redakce Michaela Šmejkalová

Sazba Ondřej Mikulecký
Obálka Ondřej Mikulecký
Korektury Hana Hlušičková
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8279. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 384 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Prima regola non innamorarsi, Felicia Kingsley – © 2020 Newton Compton Editori s.r.l.
This edition published in agreement with the Proprietor through MalaTesta Literary Agency, Milan
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Petra Královcová, 2021
Cover illustration © Maxim Maksutov / Shutterstock

ISBN 978-80-271-4582-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-4581-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3247-8 (print)

Pro toho, kdo má odvahu riskovat.

Spisovatel, obhájce, alchymista, vynálezce, svůdce, špion.
Mohl největší dobrodruh osmnáctého století zemřít jako chudý knihovník?

„Všichni mají rádi konspirace.“
Dan Brown

„Přijela jste si do Evropy koupit manžela?“
„Takový muž, kterého bych chtěla, je k nezaplacení.“
„No tak to mě vylučuje.“
Cary Grant a Grace Kelly ve filmu Chyťte zloděje
od Alfreda Hitchcocka, 1955

1

Nick

V minulém životě jsem musel být kočka, protože ve dvaatřiceti už jsem prožil osm životů, a to jako turistický průvodce bez licence, univerzitní badatel, padělatel, provozovatel tajného hráčského doupěte, vězeň, hledaný, uprchlík a dnes zloděj za provizi.

Ještě mi jeden zbývá, ten život.

Říkají mi Nick Montecristo. Od chvíle, kdy jsem před skoro šesti lety uprchl, už mé pravé jméno nikdo nepoužívá.

Mám rád pěkný život, pohodlný, v přepychu, a za mřížemi mě nic z toho všeho nečekalo. A nečekalo by mě ani po propuštění. Dostal jsem příležitost a popadl ji za pačesy. Od té doby žiju ve světě, kde nedělám nic jiného, než že chytám každou příležitost za pačesy. Možná není každá dobrá, ale stejně.

Ve vězení se například café au lait nepodávalo v míšeňském porcelánu. Ani míchaná vejce s černými lanýži z Périgordu. O tomhle velkolepém výhledu z hotelu Hermitage na přístav v Monte Carlu ani nemluvě.

Během snídaně prolistuju Le Figaro: vládní hádky, napětí v Evropské unii, kdovíkolikátý sexuální skandál a vydírání a krádež diamantového náhrdelníku v ceně půl milionu eur v hotelu Carlton v Cannes.

Přelétnu článek a zpoza šálku se pousměju.

Na stůl dopadne stín. „Chirurg?“ zeptá se mě mužský hlas.

Jméno Chirurg, pod kterým mě zasvěcení znají, vychází z mého způsobu práce: rychle, čistě, přesně.

„Přijde na to,“ odpovím a ani nezvednu oči od novin, „kdo ho hledá?“

„Bože, chraň královnu,“ zašeptá ten člověk za mnou.

Přesné heslo.

„V tom případě,“ řeknu, zatímco si sundávám sluneční brýle, „si přisedněte.“

Vytáhlý chlapík kolem čtyřicítky se usadí na židli přede mnou a rozepíná si sako. „Lord Henry vás pozdravuje,“ řekne.

Dál se věnuju své snídani a snažím se nedat najevo zájem. Řídím se obchodnickým desaterem, jehož jedno pravidlo zní: nenecháš se chytit na vějičku. „Že ho taky pozdravuju. A jak se náš přítel má?“

„Má pro vás takový návrh, monsieur Montecristo. Jde o poradenství.“

Tak tomu rád říkám, poradenství. Žádné krádeže, akce ani mise. Poradenství – prosté, transparentní, vyúčtovatelné.

„Jsem na dovolené,“ odpovím a postavím šálek na podšálek.

„Nick Montecristo dovolenou nikdy nemá, to všichni vědí.“

„Už se z toho stává zvyk. Měl bych občas zklamat očekávání.“

„Možná příště. Na téhle práci má lord Henry velký zájem. Nezabouchnete snad dveře před nosem svého nejlepšího zákazníka kvůli pár dnům povyražení na Azurovém pobřeží?“

„Snad ten návrh bude za to vyrušení stát.“

„Posuďte sám, je to úkol za dva miliony.“ Vytáhlý chlapík mi podá obálku a nechá ji sklouznout na ubrus.

Vezmu ji a jen nadzdvihnu chlopeň, ani nemusím vytáhnout obsah. „Dnes?!“ zvolám překvapeně. „Starouš Hank má naspěch…“

„A není sám.“

„Mohu alespoň vědět, o co se jedná?“ zeptám se zachmuřeně, když obálku zavírám.

„Lord Henry vám to musí vysvětlit osobně.“ Chlapík už nic dalšího neřekne, stoupne si a pozdraví mě kývnutím hlavou. „Pěkný den, monsieur Montecristo.“

Znovu zůstanu o samotě se svými novinami, prázdným talířem od vajíček a obálkou od lorda Henryho s ručně nadepsanými iniciálami N. M.

Už jsem si zvykl na manýry svých výstředních klientů a ze zkušenosti vím, že čím vyšší mají postavení, tím jsou bláznivější, ale platí dobře, rychle a v hotovosti.

Pokušení odmítnout pozvání odesílatele je silné, ale proti své vůli musím připustit, že ten poslíček lorda Henryho má pravdu – na dovolenou jsem alergický.

Odpočívám dva dny, a už umírám nudou. Kdybych tušil, v čem žádost lorda Henryho spočívá, nebyl bych teď tak netrpělivý. Nesnáším nevědomost.

Když skládám obálku a strkám si ji do kapsy, hořím zvědavostí. Pak se zvednu, nechám číšníkovi spropitné a odeberu se k výtahům.

Po hotelu Hermitage bych mohl chodit se zavázanýma očima a pořád bych věděl, kde jsem.

Cinkání sklenic? Crystal Bar. Vůně oranžerie? Limùn Lounge. Ozvěna podpatků na mramoru? Vstupní hala skleněné kupole.

Tohle je moje základna, když nejsem ve službě, protože v Monte Carlu si můžete za peníze koupit naprostou anonymitu a diskrétnost, kterou potřebuju.

Když vyjedu do čtvrtého patra, otevřu dveře svého pokoje, skromného apartmá s výhledem na moře, za které Société des Bains de Mer Monte Carlo chce dva tisíce osm set eur za noc.

Klíče nechám na úzkém stolku u dveří, vejdu do ložnice, abych si sbalil. Pod zmuchlaným prostěradlem zahlédnu dvě opálené nohy.

„Dobré ráno,“ ozve se zastřený, ještě rozespalý hlas.

Chantal.

„Dobré ráno,“ odpovím a s rukama založenýma na hrudi se opřu o komodu.

„Myslela jsem, že se nasnídáme v posteli.“

„Snídaně do postele je pro lenochy.“ Jak jsem řekl, na dovolenou mě neužije.

„Nebo si třeba dáme dlouhou koupel v masážní vaně.“

„Já raději sprchu. Je praktická, rychlá, a ještě lepší, když je studená.“

„Vsadím se, že jsi vstal za svítání a už jsi byl v posilovně.“

„A proběhnout se podél pobřeží.“

Chantal se posadí a odhrne si z čela rozcuchaný chomáč blond vlasů. „Ty si samozřejmě nikdy nic neužíváš, co?“

Sednu si k ní na postel a skloním se, abych ji políbil na krk.

„To se mě dotklo…“

„Kromě dnešní noci.“ Chantal zakloní hlavu a zavzdychá. „Můžeme si to zopakovat třeba hned, klidně celé ráno.“

„Moc mě to mrzí, ale celé ráno nemám,“ řeknu a natáhnu ruku na komodu, abych si vzal stočenou kravatu, kterou tam mám připravenou.

Chantal mě pozoruje, jak si ji vážu, kaštanové oči plné zklamání. „A proč?“

Překontroluju v zrcadle, že mám uzel rovně, pak ze skříně vyndám kufřík a dám si do něj věci.

„Odjíždím, práce volá,“ odpovím telegraficky.

„Vždyť jsi přijel teprve přede dvěma dny,“ protestuje. „Čekala jsem na tebe celé měsíce!“

To je sladké. „Nemůžu odmítnout. Mám svou pověst.“

„A co já?“

Otočím se, pohlédnu na ni a věnuju jí sarkastický úsměv. „A ty máš manžela, drahoušku.“

Chantal zůstane s pusou otevřenou. „Jak to víš?“

Sednu si vedle ní na postel, vezmu ji za levou ruku a zdvihnu si ji ke rtům. „V mé práci je klíčové nic nepřehlédnout,“ odpovím, zatímco jí líbám konečky prstů. „Pozorovat, sbírat a vyhodnocovat informace o lidech.“

„A co jsi vyčetl o mně?“

„Vidíš?“ Přejedu jí prstem po prsteníčku. „Tahle jemná bílá čára v opálení říká, že jsi vdaná, i když si snubní prsten sundáš.“

Chantal zahanbeně odtáhne ruku a schová ji pod pokrývku. „Není to šťastné manželství.“

„Tak se rozveď,“ navrhnu, když zavírám kufřík.

„Nemůžu. Podepsala jsem předmanželskou smlouvu, manžel by mě připravil i o vzduch, který dýchám.“ Chantal vstane a vyštrachá košilku tam, kam jsme ji včera večer pohodili. „Nevím, co bych si počala, kdyby kvůli práci pořád necestoval.“ Obejme mě kolem pasu a položí mi bradu na rameno. „Kdy se vrátíš?“

„Nevím.“

„Nenech mě čekat další dva měsíce, než dáš vědět, že žiješ.“

Mezi námi to začalo náhodou a stejně tak náhodou to pokračovalo a zakrátko se z toho stal jeden z mých pravidelných zvyků, když přijedu do Monackého knížectví: ruleta v kasinu pro štěstí, večeře s Alainem Ducassem a noc se Chantal. Anebo noci.

„Ale dal jsem vědět, že žiju,“ opáčím a otočím se k ní.

„Ne dost.“

„Jsem hodně pracovně vytížený.“

„Co to máš za práci?“ odfrkne. „Za celou tu dobu jsi mi to ještě neřekl.“

„Budeme hrát samá voda…, a jestli uhodneš, naposledy se pomilujeme.“

„Finanční spekulant.“

Zavrtím hlavou. „Samá voda.“

„Diplomat.“

„Samá voda.“ Nikdy to neuhodne.

„Už to mám!“ vykřikne. „Jsi… chirurg.“

Tuhle odpověď bych jí mohl i uznat. Zasměju se a políbím ji. „Přihořívá.“

Složím Chantal zálohu, abych mohl opustit hotel, pomůžu jí zapnout zip šatů, nandám si oblekové sako a sejdeme do haly, kde se odhlásím z hotelu.

Ve dveřích se pozdravíme a naše cesty se rozdělí. Snaží se ze mě vymámit slib, že jí co nejdřív zavolám, pak s posmutnělým úsměvem nasedne do svého auta a zamíří do Roquebrune-Cap-Martin. Já zase nastoupím do hotelového mercedesu.

„Kam to bude, monsieur?“ zeptá se mě řidič.

„Na letiště v Nice. Letím do Londýna a mám naspěch.“

Turistická třída? To je vtip?

Turistickou třídou necestuju.

Přesto moje letenka říká něco jiného – sedadlo 78B. Žádná ulička ani okénko, jinak řečeno peklo.

Tohle mi lord Henry zaplatí. Co to má být? Stal se z něj zničehonic lakomec?

Posadím se na své místo a modlím se, aby byl let krátký. Jako by to nestačilo, dorazí nějaký zpocený tlusťoch a dožaduje se sedadla vedle mě. A na to druhé se usadí třináctiletý chlapec, kterého rodiče nechali vzadu, zatímco odpočívají vepředu. Sedl si přede dvěma minutami a už si sundal boty, převrhl kolu a vydatně si kýchl.

Alespoň že s sebou mám cestovní rukavice. V dopravních prostředcích je používám vždycky.

Vidím, že jedna z letušek míří ke mně, a tak si stoupnu a odchytím ji. Na cedulce má napsáno „Mary Rose“. Fajn, je to Angličanka.

„Promiňte, Mary Rose… to je ale krásné jméno, moje babička se taky jmenovala Mary Rose,“ řeknu a nasadím okouzlující úsměv.

„Aha…“ Zastaví v uličce a překvapeně se na mne dívá. „Opravdu?“

„Vážně. Dá se říct, že to byla nejdůležitější žena mého života. Po smrti matky mne vychovala… Ale to odbíhám. Chtěl bych vás požádat o laskavost.“

„Povídejte,“ zaštěbetá a zakmitá dlouhými, tmavými řasami.

„Kvůli práci hodně cestuji, každou chvíli létám letadlem. A společnost se mi stará o rezervace, ale tentokrát to nový stážista popletl a ocitl jsem se v turistické třídě namísto byznys třídy.“ Pokrčím rameny jako oběť okolností a kývnu k tlusťochovi přetékajícímu ze sedadla do mého životního prostoru a k tomu chlapci, který si pod sebe podestlal vrstvu kaše z brambůrek a koly. „Musím pracovat. Mám naléhavé termíny, a jestli je nestihnu, vyrazí mě.“

Zdá se, že je v úzkých. „Naprosto vám rozumím, ale nevím, jestli mohu…“

„Mary Rose,“ zašeptám, ztlumím hlas, jako bych jí měl svěřit nějaké tajemství, „věřím, že všechno se děje z nějakého důvodu, a vy se jmenujete přesně tak jako jediná žena, kterou jsem v životě miloval, vidím v tom znamení. Kdybyste mi našla místo v byznys třídě, zachránila byste mi život.“ Udělám krok k ní, ubírám jí prostor. „Bylo by to nádherné gesto v příšerném dni jednoho muže, který se dnes večer ocitne úplně sám daleko od domova.“

Mary Rose si olízne rty, jako by jí vyschlo v ústech.

„No… v obchodní třídě jsou vždy nějaká volná místa kvůli přebookování. Mohla bych vám změnit rezervaci.“

„To by bylo skvělé…“ Podívám se jí na levou ruku – žádný snubní prsten nebo stopy po něm. „A kdybych vás směl pozvat dnes večer na drink, oplatil bych vám laskavost.“

„Pojďte za mnou,“ řekne Mary Rose a ujistí se, že poblíž není nikdo z jejích kolegů. „Za deset minut končí nástup do letadla.“

Takhle se dělají kouzla.

Jen pro informaci, žádnou babičku Mary Rose nemám.

Letuška mě odvede do ráje obchodní třídy, kde ukáže na velké měkké křeslo. Uvelebím se a vychutnávám si to pohodlí. Otevřu noviny na křížovkářské stránce: ďábelské sudoku, to je přesně to, co potřebuju, abych se zaměstnal až do Londýna.

Zavřou se dveře a probíhá bezpečnostní instruktáž, ale rázným krokem přichází zadýchaná letuška, aby vedle mě usadila další osobu. Taková smůla! Raději bych cestoval bez souseda. Místa pro mě není nikdy dost.

Roztržitě zamumlám „Bonjour“, ale hlas, který mi odpoví, je tak smyslný a sametový, že cítím potřebu se otočit. Po očku pozoruju sousedku, zatímco letadlo roluje po dráze. Je to roztržitá mladá atraktivní žena. Kůži na zápěstích má téměř průsvitnou, až odhaluje tenké modré žilky, velké šedomodré oči jí rámují dlouhé řasy, ačkoli oči má spíš šedé než modré – ten odstín mi připomíná barvu bouře. Zabloudím pohledem od dokonale vykreslených plných rtů ke štíhlému krku. Jen vlasy má zvláštní, platinová blond nevypadá jako její vlastní. Postavu má pozoruhodnou, štíhlou, ale pevnou a svalnatou, s krásným, vysoko posazeným poprsím, které vyniká ve výstřihu.

Není pochyb, že neví, kde jí hlava stojí. Je elegantní, ale na punčoše jí teče oko od kotníku až po koleno, deset minut hledala v kabelce brýle, než si uvědomila, že je má na hlavě, na horním rtu má poprašek moučkového cukru, šaty se jí zasekly do spony bezpečnostního pásu a při listování časopisem se řízla o papír. A co bylo naprosto k neuvěření, krvácející prst si přelepila náplastí s Hello Kitty.

Je plná protikladů – jak je krásná, tak je nešikovná. Pokaždé když se pohne, ucítím závan parfému. Je to pánská vůně, a jakmile ji ucítím, kladu si otázku, jestli ji na ni přenesl manžel, snoubenec, nebo milenec…

Mary Rose se přiblíží a zamihotá řasami. „Můžu ti… ehm, vám… donést něco k pití?“

„Pomerančovou šťávu,“ řekneme jednohlasně já i moje sousedka, která se na mě ohromeně podívá.

„Takže nejsi Francouz!“ zvolá, jakmile Mary Rose odejde.

„Ne, totiž…“ odpovím, „vlastně jsem z…“

„Počkej,“ zastaví mě, „nech mě hádat.“

„Hádat, odkud jsem?“ zeptám se zmateně.

„Angličan, je to tak? Přesněji z Londýna.“

„Ano,“ potvrdím. „Ale vzhledem k tomu, kam míří tohle letadlo, je to snadné odvodit.“

„Jih Londýna, ale snažíš se potlačit cockneyský přízvuk. Už tam roky nebydlíš a pochytil jsi trochu amerického přízvuku.“

„To tedy zírám,“ připustím.

„Akcenty jsou moje specializace.“

„To jsem vytušil. Já ale tak dobrý nejsem. Odkud jsi ty?“

Obrátí oči k nebi. „Mnohem jednodušší by bylo říct, odkud nejsem. Procestovala jsem celý svět.“

„Páni,“ odtuším. Moje sousedka se coby chaotická tulačka zajímavě vybarvuje.

„Cestuješ pro zábavu, nebo obchodně?“ zeptá se mě a zastrčí si pramen vlasů za ucho, na kterém se houpá diamant o váze nejmíň deset karátů – a ne, není to šmuk.

„Vzhledem k tomu, že mám svou práci rád, tak asi obojí. A ty?“

Dívka se na mě potěšeně podívá. „Pěkná odpověď. Řekla bych to samé.“

„Promiň,“ pravím a natáhnu ruku k jejímu obličeji. „Můžu…?“

„Co?“

„No máš… tady nad rtem moučkový cukr,“ odpovím a přejedu bílou šmouhu palcem. Připouštím, že ten dotyk je o vteřinku delší, než je nezbytné.

Po tak trochu důvěrném seznámení si každý užíváme letu – já se sudoku, ona listuje Daily Mail. Zatímco přemýšlím nad číselnou křížovkou, pokukuju po očku na stránku, kterou čte.

Pierre Steffen, playboy a povaleč, čtyřicátník, který nikdy nedospěl, syn lucemburského bankéře Egona Steffena, včera vydražil Ferrari 288 GTO z roku 1985 za skromnou částku dva a půl milionu liber, aby doplnil svou sbírku. Jak to oslaví? Rituálním křtem: tanečnice u tyče a proudy šampaňského v jednom z významných londýnských klubů pro pány. Ztroskotanec.

Moje sousedka můj názor nesdílí, protože si Steffenovu stránku označí ohnutím rohu a pak pokračuje ve čtení.

Netipoval bych ji, že má ráda zbohatlické burany, čekal jsem u ní lepší vkus.

Při přeletu nad kanálem se rozsvítí signál zapnutých pásů a o něco později letadlo vychýlí turbulence a otřásá kovovým trupem nahoru a dolů.

„Bože můj!“ vykřikne sousedka.

„To je jen vzduchová kapsa,“ uklidňuju ji, „to přejde.“

„My tu umřeme,“ zakňourá a tvář se jí promění v masku hrůzy.

„Ale ne, nezemřeme. Za dvě minutky bude po všem.“

Moje slova ji ale vůbec neuklidní, křečovitě mi svírá paži a drtí ji. „Takhle nechci umřít. Jsem moc mladá, ještě jsem nestihla uskutečnit žádný ze svých snů.“

Částečně ze shovívavosti, částečně proto, že příležitost dělá zloděje, se nechám obejmout a využívám příležitost znovu vdechovat její vůni. Pánské parfémy mě nevzrušují, aby bylo jasno, ale na ní se mi líbí.

„Prosím, neopouštěj mě!“ žadoní v panice a visí mi kolem krku.

„I kdybych chtěl, kam bych tak asi mohl jít? Jsme v letadle.“

Při kdovíkolikátém poskočení vykřikne, zatímco lapá po dechu a tiskne mi prsa na hruď.

Bože, proč pořád já? Tohle má být zkouška mého sebeovládání, nebo co?

Uběhne pár dalších vteřin, během kterých ji hladím po zádech, abych ji uklidnil, a pak se letadlo přestane otřásat.

„Tak, a je to pryč,“ zašeptám povzbuzujícím tónem.

„Už nepadáme?“

„Ne, naopak.“ Ukážu prstem na okno. „Už jsme skoro v Londýně.“

Narovná záda a se zavřenýma očima se pokřižuje. Levou rukou.

Co je to za vyznání, které se křižuje levicí?

Letadlo přistane a vteřinu poté, co se dotkne dráhy, si dívka rozepne pásy, vyskočí, spěšně se rozloučí a tryskem uhání k východu.

Zatraceně, kdo se bojí létání, má těžký život!

Na Heathrow si z dopravního pásu vyzvednu zavazadla a zamířím k taxíku.

„Dobré odpoledne, pane. Kam vás vezmu?“ zeptá se mě taxikář, zatímco nakládá moje zavazadlo do kufru.

„Hotel St. James, prosím. Kdyby to bylo možné, rád bych tam byl na pátou.“

Když jsem v Londýně, tea time je něco, co se neodmítá.

Nasednu, a když se auto rozjede, vyhrnu si rukáv, abych se podíval, kolik je…

Kde mám sakra hodinky?!

V duchu pátrám, abych si vzpomněl, kdy jsem se na ně díval naposledy. Jsem si jistý, že jsem je měl na zápěstí minimálně do první turbulence, kdy jsem kontroloval, jestli letíme na čas. Kdy…?

Tak moment!

Pozoruj, sbírej a vyhodnocuj informace, Nicku!

Krádež drahokamů v Cannes, zmatená dívka s natrženými punčochami a diamantovými náušnicemi, záchvaty paniky, křižování levou rukou.

Ta potvora neměla strach ze smrti!

Hrála to na mě, aby mi sundala hodinky!

2

Silvye

Existují obecně uznávané pravdy, které celý svět schválně ignoruje:

1. Podpatky jsou mučení hodné jakuzy a ten, kdo je vymyslel, musel ženy opravdu nenávidět.

2. Tanga by měla být zapsána jako metoda mučení genitálií na černou listinu porušování lidských práv. Jednou jsem slyšela nějakou dívku říct: „Mám ráda tanga, protože jsou pohodlná.“ Lhala. To vím jistě. Nikomu nemůže být pohodlné mít mezi půlkami nitku.

Je tu ale jedno velké „ale“. Jsem nucena nosit obojí, protože při práci, kterou dělám, je vzhled zodpovědný za sedmdesát procent výsledku.

Alespoň teď v taxíku si můžu sundat lodičky a ulevit nohám, ale tanga si musím nechat, takže to vydržím. A tahle paruka mě pekelně kouše.

Myslím na opuštěnou pláž, kde mě nikdo nevidí a můžu jít zutá, jíst kousky umaštěné pizzy a na sobě mít plavky s vysokými kalhotkami jako pro babičku. Třeba i s vytahanými gumičkami. A neoholená. Nebo by mi vyhovoval i dům na samotě, kde bych přebývala v pyžamu, s kalhotami zastrčenými do ponožek.

Když auto najede na M4 směrem do Londýna, zazvoní mi telefon.

Nepotřebuju se dívat, abych věděla, kdo to je. Už to vím.

Je to ona.

Moje každodenní utrpení. Seberu veškerou sílu, přinutím se k vnitřnímu klidu a vezmu to. „Ahoj mami,“ pozdravím ji.

„Říkala jsem ti, abys mi v devět zavolala!“ odpoví úsečně. „Proč nikdy nejsi dochvilná? A neříkej mi mami, připadám si pak stará.“

„Mám se dobře, díky,“ odpovím, nemůžu si pomoct.

„Přivezla jsi Al ty bonbonky?“ zeptá se záhadně.

„Jo.“

„A co řekl?“

„Hodnota celého kusu byla pět set, ale po rozebrání klesne na čtyři. Po odečtení jeho podílu nám zbývá sto padesát pro každou.“ Sto padesát tisíc eur. Bonbonky jsou diamanty. Z náhrdelníku, který jsem včera ukradla v hotelu Carlton v Cannes.

„Dvě stě pro mě, sto pro tebe.“

Už zase vyjednává. „No tak počkat! Kdo pronikl do hotelu? Ty, nebo já? Proč by ti měla připadnout větší část?“

„Naučila jsem tě všechno, co umíš,“ odpoví pohotově. „Za školu se platí, drahoušku.“

„Jestli si myslíš, že já potřebuju tebe, tak se pleteš. Můžu klidně pracovat sama.“

„Ty? Vždyť ty jsi taková nešika, že se pokaždé dostaneš do nějakého maléru!“

„Nešika? Vždyť jsem právě stáhla jedny Patek Philippe ze zápěstí souseda v letadle, aniž si toho všiml!“ Odpovídám tiše, aby mě taxikář neslyšel.

Už nedodám, že jsem málem zmeškala letadlo, abych si koupila koblihu a časopisy v duty free.

„Patek Philippe, jo?“

„Plášť z bílého zlata, solární kalendář, fáze měsíce a řemínek z krokodýlí kůže. Al je vzal za dvacet tisíc liber.“

„Máš na víc než krást hodinky.“ No nic, nikdy se mnou nebude spokojená.

„Skoro by mě to mrzelo, protože vypadal jako vážně dobrý chlap, ale když se natáhl, aby mi otřel moučkový cukr ze rtu, uviděla jsem ty hodinky. Bylo to příliš snadné, než abych si to nechala ujít.“

„Moučkový cukr?“ zaječí matka a ostatní jako by neslyšela. „Cos jedla, že na tom byl moučkový cukr?“

„Nic,“ zalžu.

„Sacharidy?“ naléhá vyčítavě.

A dokonce smažené. „Potřebovala jsem energii,“ protestuju.

„Neopovažuj se zničit mou práci!“ zvolá.

„Ale no tak, mami… ehm, Amélie! Byla to jenom kobliha!“

„Jenom ko-kobliha?!“ vybuchne. „Copak jsem tě nic nenaučila? Co ti pořád opakuju?“

Nádech. Výdech. Nádech. Výdech. „Nikdy nejíst sacharidy a nezamilovat se.“

„Tak proč sis tu koblihu dala?“

Možná proto, že hovory s ní ve mně vyvolávají potřebu uchýlit se k něčemu, co by mě utěšilo. Třeba k jídlu. To mi rozumí. „Protože jsem měla hlad.“

„Necpi se, musíš být připravená na další práci. Dluhy vůči Vladimírovi se samy nezaplatí.“ Ano, dluhy vůči Vladimírovi, obchodníkovi s cennými papíry na doručitele, ve kterých vězela.

„A mimochodem, dnes večer mám akci,“ prohodím.

„Jakou?“

„Můj vlastní nápad. A půjdu sama. Pokud to úspěšně dokončím, půjdeme napůl i s tím náhrdelníkem.“

„Dobře,“ souhlasí. „Zavolej mi, až skončíš.“

Toys for Boys je nejmódnější podnik „jen pro dospělé“ v Londýně a zároveň je to oblíbený podnik mé slepičky, která snáší zlatá vejce. Vzali mě jako tanečnici, když jsem řekla, že přicházím z Crazy Horse v Paříži.

V Daily Mail psali, že sem Pierre Steffen přijde pokřtít své nové čtyřkolé přírůstky, ale dnes večer mu připravím večírek já. Tedy spíš jeho ferrari.

V šatnách se mezi ostatními děvčaty připravuju na večer. Téma: disneyovské sexy pohádky.

Nalíčím se, obléknu – i když by bylo přesnější říct „svléknu“ – jako Alenka v říši pornodivů, do korzetu si zastrčím rtěnku a učešu se, abych si nasadila paruku.

„To je tvoje vlastní barva?“ zeptá se mě dívka s jihoamerickými rysy oblečená jako sexy Sněhurka. Natáhne se a obtočí si jeden z mých měděných pramenů kolem ukazováčku.

„Jo.“

„Ty máš kliku,“ vydechne. „Přesně takovou bych chtěla!“

„Ale dneska večer si vezmu tohle,“ prohlásím a zamávám blond parukou, kterou jsem měla i ráno.

„Né! Proč? Vypadáš skvěle a… Pierrovi se rudovlásky líbí!“ Seskočí z toaletního stolku a odejde.

Steffen má rád rudovlásky? Dobré vědět! Dám paruku pryč a znovu si vlasy rozpustím na ramena.

Po jedenácté je místnost – celá v černé kůži a sametu – nabitá lidmi. Číšníci kmitají mezi stoly sem a tam s kbelíky ledového šampaňského Ruinart, hudba duní z beden a dívky, které se mnou byly v šatně, se natřásají na kostkách a kolem tyčí.

„Drahoušku…“ King, majitel, mě chytí za loket. „Tady ne. Támhle,“ ukáže na vyvýšené pódium obehnané kovovým zábradlím. VIP zóna. „Pojď se mnou.“

Následuju ho do soukromé části podniku, kde parta Popelek a Malých mořských vil obklopila Steffena a jeho kamarády z mokré čtvrti. Ti už jsou tak opilí, že stěží vědí, kde jsou.

„Hej, Pierre,“ pozdraví ho King a dá mu herdu. „Skvělý přírůstek, ta tvoje nová hračka.“

„Mám ho v suterénu. Ukážu ti ho později. Je to mé třetí ferrari, ale už teď ho mám nejradši.“

„Když se ti tak líbí červené kousky mimo série, určitě nepohrdneš touhle společnicí,“ řekne a kývne na mě, abych šla blíž. „Ukradl jsem ji z Crazy Horse v Paříži, jmenuje se… jmenuje se…“

„Cukrová pusinka,“ přeruším ho. Ale jo, jako umělecké jméno se to ke mně hodí. Díky za tu koblihu!

„Ahoj Pusinko,“ pozdraví mě Steffen a chlípně mě sjede pohledem. Co jiného bych měla čekat, jsem v klubu pro pány a na sobě nemám ani metr čtvereční látky. „Chtěla bys to se mnou oslavit?“

King zapřemýšlí, jestli ke Steffenovu stolu nepřivést další dívku, a zmizí pro další šampaňské.

Znuděný synáček, už docela opilý, mi ukáže, abych si sedla vedle něj, a popadne mě za zadek. Zatímco se sklání, aby mi nalil sklenku šampaňského, vytáhnu svou zbraň. Vyndám rtěnku, kterou jsem si schovala do korzetu, a otevřu ji na jedné straně, jíž si na rty nanesu ochrannou vrstvu. Pak přes ni přejedu druhou vrstvou rtěnky z opačné strany se speciálním složením na bázi hypnotik s rychlým vstřebáváním.

Podá mi sklenku a připijeme si. Předstírám, že piju, a přitom sleduju, jak mu sklenice zničehonic vyklouzne z ruky.

„Co říkáš, Pusinko? Nechtěla bys mi zatančit v soukromí?“

„Nemůžu se dočkat,“ odpovím provokativně, „ale nejdřív mi dej pusinku.“

Můj požadavek ho překvapí, ale necouvne. Nemám chuť ho líbat, ale je to nutné zlo. Pět vteřin bude stačit.

Přejedu Steffenovi dlaněmi po hrudi – specifické klíčky od auta má v kapsičce saka –, pak až ke krku, kolem obličeje… a nakonec se přiblížím k jeho ústům a políbím ho.

Nic erotického, žádný jazyk – fuj –, jen vtisknutý pěkně důrazný polibek na rty, zatímco hbité prsty vsunu do kapsičky pro drahocenný obsah.

Dívá se na mě zmateně, jako by čekal něco víc. Na to zapomeň, fešáku!

Než napočítám do dvaceti, je jeho pohled čím dál zastřenější a víčka těžší, až mu nakonec… hlava padne dozadu na pohovku.

„Dobrou, Pierre,“ řeknu si pro sebe. Vstanu, urovnám si živůtek a pozdravím skupinku slavících přátel. „Zdá se, že nám chlapeček usnul. Tiše, ať ho nevzbudíte!“

Tak. Pryč odsud, honem pro to auto!

Spěchám k baru, požádám o sklenici vody, přes pult vylovím ubrousek, vyhnu se jednomu z hostů a ze rtů si setřu sedativum – i když se přes ochranný film nevstřebává, musím připustit, že ten anestetický účinek není příjemný. Pak rychle zamířím do šatny pro svoje věci.

Vejdu, aniž mě někdo viděl, vezmu si tašku a vyjdu ven. Doufám, že si mě nikdo nevšimne.

„Hej, zrzko, kam si myslíš, že jdeš?“ ozve se mi za zády King.

Do háje!

„Ještě ti neskončila směna.“

„Pierre je… unavený,“ vyhrknu.

„Je tam další zákazník, který chce soukromé představení.“

„Tak mu pošli jinou dívku,“ odseknu otráveně. Musím jít pro to ferrari!

„Nechce jen tak ledajakou dívku. Ale tebe.“

Jak to myslí? „Mě?“

„Viděl tě, když jsi odcházela ze soukromé části, a dal mi tisíc liber, aby tě dostal. V hotovosti,“ řekne King a zamává svazkem bankovek. „Když mu vyhovíš, pět set bude pro tebe.“

Dneska večer bych mohla dostat ferrari a pět stovek liber… proč ne? „A kdo by to byl?“

King napřáhne ruku k muži otočenému zády, který sedí sám na jedné z pohovek. „Támhleten.“

„Odveď mě za ním, králi Midasi.“

King uloží mé věci zpátky do šatny, chytne mě v podpaží a odvede ke stolu toho záhadného muže.

Jakmile se před ním ocitnu, cítím, jak ztrácím půdu pod nohama.

Modré oči, stín strniště, rozcuchané tmavé vlasy, lehce ironický úsměv a oblek – vysoká krejčovina.

To je ten muž z letadla! Ten, kterému jsem čmajzla hodinky.

Co tady k čertu dělá?!

A hlavně, proč chce mě?

Nemohl mě poznat, už nemám tu paruku – díkybohu za sexy Sněhurku –, a stopovat mě nemohl, protože jsem zmizela, jakmile letadlo dosedlo.

Klid, Silvye, je to jen náhoda, nedávej na sobě znát nervozitu. Nasaď veselou tvář, jak nejlíp umíš, sehraj nejlepší představení a odřízni lano!

„Tady ji máme!“ zvolá King se svým silným polským přízvukem. „Nejžádanější dívka dnešního večera – Cukrová pusinka!“

Ten chlapík si mě měří přivřenýma očima a já z celého srdce doufám, že mi ho příšeří v podniku pomůže oklamat.

„Tak Cukrová pusinka?“

„Nejnovější a nejsladší.“ King mě vyzve, abych se posadila vedle zákazníka. „Je jen vaše. Příjemnou zábavu.“

Dlouho se vzájemně zkoumáme, měříme pohledem a já pomalu začínám chápat, že hrajeme hru Vím, že víš, že vím, a pokud chci vyhrát, bude lepší, když z nás dvou budu ta odvážnější hráčka.

„Chceš říct, že ti máma říkala Cukrová pusinka?“ zeptá se mě a napije se čisté skotské.

„A jak říkala tvoje máma tobě?“ odpovím.

„Nijak.“

To to pěkně začíná.

„Jsi tu nová?“ nenechá se odbýt. „Jsi nervózní?“

„Jsem tu nová, ale není to poprvé,“ odpovím vyzývavě.

„Kdes vystupovala předtím?“

„V Crazy Horse v Paříži.“

„Zvláštní,“ odtuší a zdvihne obočí. „Nedávno jsem v Crazy Horse byl, ale na tebe si nevzpomínám.“

„Asi jsi přišel ve špatný večer,“ vrátím úder.

Snaží se odhalit moje karty a já nestydatě blafuju.

Načapal mě, ale já se nevzdávám. Pokud udělá jeden chybný krok, jsem připravená zavolat ochranku.

Už nic neříká, jen na mě zírá.

Každá minuta, která uplyne, jen zvyšuje můj pocit nebezpečí. „Jsi připravený na tanec, za který jsi utratil tisíc liber?“

„Samozřejmě.“

Postavím se na stolek s tyčí uprostřed a začnu kolem ní tancovat, zatímco mě ten bezejmenný muž sjíždí pohledem od hlavy k patě a sleduje houpavý pohyb mých boků a tělo klesající a stoupající v rytmu Partition od Beyoncé.

Sklouznu dolů na kolena a vezmu mu sklenici, ze které usrknu skotskou a provokativně si olíznu rty.

Chci si udržet odstup, ale ukáže mi, abych slezla ze stolku, přistoupila k němu a pokračovala ve vystoupení tělo na tělo.

Tak s tím jsem nepočítala.

Třu se o něj, jak by to dělala ostřílená umělkyně, ačkoli bezejmenný nepůsobí jako obvyklý zákazník takových podniků. Není tu se smečkou kamarádíčků a nepředvádí se před alfa samcem jako Steffen, není to ten typ muže, který by měl zapotřebí platit za společnici, a nevypadá jako zoufalec za zenitem.

Vlastně musím přiznat, že tančit pro něj mi není nepříjemné. Nedívá se na mě jako na kus masa na talíři. Vlastně dokonce působí, skoro jako by se snažil získat mou pozornost, jako bych to byla já, kdo zaplatil.

Přejíždím mu dlaněmi k ramenům, pak ke krku, nakonec mu propletu prsty za krkem a zabořím mu je do vlasů.

Pořád se pomalu pohupuju do rytmu hudby, přiblížím k němu tvář tak, až se ho skoro dotýkám špičkou nosu.

Když pootevře ústa, instinktivně sevřu rty.

Místo toho, aby se pokusil ukrást mi polibek, zaboří mi tvář do krku, intenzivně nasaje vůni mé kůže, až se mi ústy otře o ucho. Cítím teplo jeho dechu.

„To stačí,“ zašeptá. „Dobrou noc, Cukrová pusinko.“

Neřekne už nic dalšího, odstrčí mě stranou, vstane a odejde. Jsem zaskočená.

Byla jsem připravená utéct a místo toho ten, kdo zmizí, ani se neotočí, je on. Sleduju, jak mizí ve tmě, stále klečím na pohovce a nemůžu pochopit, co se děje.

Zaplatí tisíc liber v hotovosti za tanec a po pěti minutách mě odstrčí, jako by se mnou ztrácel čas?!

Zmatená a trošku naštvaná spěchám do šatny vzít si tašku. Tentokrát se ztratím v davu, uniknu Kingově kontrole a vklouznu na schodiště za barem, sestupující do podzemí.

Zatlačím na těžké dveře vedoucí do garáže a začnu se přehrabovat ve výstřihu, abych našla klíčky od ferrari. Jenže…

„Hledáš tohle?“

3

Nick

Navzdory tupému dunění hudby přicházející shora rozeznám ostrý klapot vysokých podpatků na schodech.

Dveře se otevřou za tři, dva, jedna… Tady ji máme!

Zrzka se přehrabuje ve výstřihu – na tuhle scénu bych se vydržel dívat věčně, ale neudělám to.

„Hledáš tohle?“ zeptám se a mezi prsty zahoupám klíčky od Steffenova Ferrari 288 GTO, o které se opírám.

Zdvihne oči od výstřihu ke mně a její tvář působí rozzuřeně.

Přidrzle se na ni usměju. „Čau, potvůrko.“

„Ty?“ zvolá ohromeně.

„Vzhledem k tomu, že jsi dnes ráno odešla s něčím, co patří mně, říkal jsem si, že si na oplátku vezmu něco tvého.“

„Vrať mi ty klíčky,“ nařídí mi a výhrůžným krokem se přibližuje. Když už je ode mě na délku paže, pokusí se mi je sebrat, ale zdvihnu je nad hlavu, takže na ně nedosáhne.

„Vrať mi moje hodinky.“

„Nemůžu,“ odpoví a založí si ruce v bok. Mimochodem, má pěkné boky.

„A proč?“

„Protože jsem je prodala.“

Tentokrát jsem to já, kdo zůstane s pusou dokořán. „Tys je pro…?“

„Jo, a byl to dobrý obchod.“

„Tak to věřím.“ Moje hodinky. Nejsem z těch, kdo si potrpí na věci, ale k těm hodinkám jsem měl vztah.

„Kazíš mi akci,“ obviní mě.

„Ohoho, Cukrová pusinko, nebo jak si ksakru říkáš, tohle už není tvoje akce, ale moje.“

Navztekaně si odfrkne nosem. „Můžu vědět, jak jsi mě vůbec našel? Kdo jsi? Špicl?“

„Ne, jen si všímám detailů a tys udělala spoustu chyb.“

„Já chyby nedělám.“

„Tím si nebuď tak jistá. Založila sis stránku, kde se psalo o Steffenově ferrari, rozhovor, v němž říkal, že bude slavit v Toys for Boys. Když mi došlo, žes mi ukradla hodinky – a s největší pravděpodobností jsi čmajzla i ten diamantový náhrdelník v Carltonu v Cannes –, domyslel jsem si, že půjdeš sem. Musím připustit, že když jsem tě nikde neviděl, už jsem si na chvíli myslel, že jsem se spletl, ale dvě věci tě prozradily.“

„A které?“

„Jednak tvůj parfém. Není moc žen, které by používaly pánský parfém, a ty na sobě pořád máš ten, který jsem dnes ráno cítil v letadle.“ Pak jí zdvihnu pravou ruku a natáhnu ukazováček. „A zadruhé, náplast s Hello Kitty. Jakmile jsem ji uviděl, věděl jsem, že jsi to ty.“

„Kdy…?“

„Seděl jsem u baru a ty ses natáhla pro ubrousek.“

Podívá se na svůj zalepený prst a provinile se kousne do rtu. Dala by mi za pravdu, ale nemůže. Dopáleně se vytrhne z mého sevření. „Tys mě využil. Vzal jsi mi klíčky, když jsem ti tančila.“

„Využil? Tomu vážně nemůžu uvěřit! Ten tanec na klíně mě stál pěkných tisíc liber!“ Nejlépe investovaných tisíc liber v mém životě, ale to jí tak budu říkat. To určitě.

„Kazíš mi večer,“ sykne netrpělivě.

„Já? To ty jsi ho zkazila mně. Měl jsem dnes večer zaručeně úspěšné rande se sladkou společnicí, ale kvůli tobě jsem tam nešel.“

„S kým?“ Ta potvora si ještě vyzývavě zkříží ruce na hrudi. „S tou polívkou z pytlíku, tou letuškou?“ Její poznámka mi vyrazí dech. Polívkou z pytlíku? „Nijaká, bez chuti, bezbarvá, vlažná, typická nemocniční strava, co zažene hlad, ale nepochutnáš si. Samé vzdychání a obdivné pohledy,“ prohlásí. „Škoda, vypadal jsi jako někdo s vyššími nároky, rozhodně ne ten typ, který se spokojí s první, která mu padne k nohám.“

„Žárlíš?“ provokuju ji a udělám krok směrem k ní.

„To by se ti tak líbilo. Někdo jako já je mimo tvoje možnosti.“

„Jestli dovolíš, sám vím nejlíp, co je v mých možnostech, a co ne. A pokud na to přijde, to ty bys měla štěstí, kdyby mě třeba jen napadlo to s tebou vyzkoušet,“ odpovím.

„Víš, co si myslím? Že na zloděje až moc mluvíš.“

„Tak o tom přemýšlej.“ Strčím ruce do kapes a začnu obcházet auto.

„Řídila jsi někdy auto s manuální převodovkou?“

„Proč?“

„Neptala by ses, kdybys věděla, že Ferrari 288 GTO má pětistupňovou manuální převodovku. Už jsi někdy řídila v Londýně?“

„Jestli mě chceš zahnat do kouta, protože si myslíš, že nevím, že se v Londýně jezdí vlevo, tak se šeredně pleteš.“

„Každý ví, že se v Londýně jezdí vlevo. Problém je v tom, že tohle auto je z roku 1985 a Ferrari zřídka vyrábělo modely s anglickým řízením.“ Ukážu jí, aby se šla podívat okénkem. „Jak vidíš, má volant vlevo.“

Zklamaně odfrkne a dotčeně se po mně podívá. „Zato ty víš všechno.“

„Vědět je druhé pravidlo zloděje.“

„A co je to první?“

„To ti řeknu, až přijde čas. Komu to chceš odvézt?“

„Iličovi.“

„Proděláš.“

„Je v Canary Wharf, je to nejblíž.“

„S tím, co dostaneš, ani nestálo za námahu ho krást.“

„K věci. Co chceš?“ zeptá se netrpělivě.

„Dohodnout se. Řekni mi, jak jsi ukradla diamantový náhrdelník Claudine Baloisové v Carltonu, a já ti pomůžu dostat odsud to auto a vezmu tě za svým kontaktem, který se zabývá pouze superauty. Půjdeme napůl. Jsi pro?“

Podívá se po mně úkosem, není si jistá, ale netrpělivost zvítězí. „Jdu do toho.“

„Báječné.“

„Hotely pořád hledají zaměstnance, takže jsem se nechala najmout jako servírka,“ vysvětluje.

To určitě! Tak snadné to být nemohlo. „Jen to? Museli všechny prohledat! Jak jsi ho dostala z hotelu?“

„Nevynesla jsem ho ven.“

„Ne?“

„Já ne,“ odpoví spokojeně. „Prohledali všechny, až na zvířata. Vzala jsem Marilyn, hraběnčinu pudlici, na procházku a před odchodem jsem jí schovala náhrdelník pod obojek.“

„Použila jsi psa?“

„Geniální, co?“

Přikyvuju. Použít psa, abych dostal šperky z budovy, to by mě nikdy nenapadlo. „Skvělý nápad.“

„Potom jsem nechala náhrdelník rozebrat a drahokamy zasadit do dvou náušnic a mnohem diskrétnějšího náhrdelníku. Detektor kovů na letišti diamanty nehlásí.“

„Nejsi zas tak marná, takže ti pomůžu,“ řeknu a otevřu dveře auta. „Pojeďme odsud.“

Sednu si za volant ferrari a ona na sedadlo spolujezdce po mé pravici. „Ten tvůj kontakt je tady v Londýně?“

„Ano, ale…“ z vnitřní kapsy saka vyndám list papíru a podám jí ho, „musíme to udělat správně. Vystup a zakryj zadní espézetku.“

Vezme kus papíru a udělá, co jsem řekl, ale než stihne znovu nastoupit, zablokuju dveře.

Marně cloumá kličkou dveří, bouchá do skla. „Hej, co to děláš? Otevři!“

Spustím okénko jen tak, abych mě slyšela. „První pravidlo zloděje: nikdy nevěř jinému zloději.“

Když jí dojde, že je v háji, zírá na mě s otevřenými ústy.

„Mimochodem,“ řeknu s nohou už na plynovém pedálu, „víc ti sluší ta zrzavá.“ Vyrazím a nechám vztekající se Cukrovou pusinku na parkovišti.

4

Silvye

„Takže sis nechala vyfouknout už hotovou akci!“ zvolá matka a v hlase má něco, co mi připadá jako uspokojení.

Už tak se cítím pod psa a nepotřebuju, aby mi ještě přidávala.

„Špatně jsem to odhadla.“

„Ne. Byl lepší než ty.“ Jako obvykle se staví na stranu těch druhých. „Ráda bych ho poznala.“

„To tak,“ zamumlám s plnými ústy. „A stejně by se ti nelíbil. Je to zmetek.“

„Co to jíš?“

„Dietní tyčinky,“ zalžu, kousnu si do tyčinky Twix, kterou jsem vzala z minibaru, a jazykem zachytím táhnoucí se karamel, který mi visí ze rtů.

„Nevěřím ti.“

„Přísahám.“

„Na co?“

„Na tebe.“

„Aha,“ komentuje, „teď vím jistě, že lžeš. Odlíčila ses?“

„Jo,“ zamumlám s vědomím slepených hrudek řasenky, které se mi zítra ráno stoprocentně rozmažou kolem očí.

„Nevěřím ti.“

Přepnu hovor na reproduktor a vyprostím se z korzetu, svléknu síťované punčochy a nenáviděná tanga. Svoboda!

„Je hezký?“ zeptá se zničehonic.

„Kdo?“

„No on! Ten, kdo ti sebral to ferrari. Tak je hezký?“

„Nevšimla jsem si,“ odpovím neurčitě a rozvalím se na postel.

„Lhářko!“

„Mami!“

„Je hezký, já to věděla.“

Kvůli tomuhle ji prostě nemůžu vystát. „No a?“

„Pohlední muži jsou problém. Zmetkové představují problém. A pohlední zmetkové jsou zatraceně velký problém. To vysvětluje, proč tě napálil.“

„Nenapálil mě.“

„Polevila jsi v ostražitosti. To je to samé! Když jsi v akci, nikdy se nesmíš nechat rozptýlit.“

Zase mi říká, co už dávno vím. Nechala jsem se rozhodit, a cítím se proto hloupě. Obvykle se rozptýlit nikdy nenechám, zůstávám soustředěná na cíl, ale tentokrát jsem nebyla dost ostražitá. Jen si na to vzpomenu, a vztekle praštím do polštáře.

Zavadím pohledem o prst ovázaný náplastí s Hello Kitty a naštvaně si ji strhnu. Vím, že ta náplast za to nemůže, ale potřebuju obětního beránka.

V duchu si přehrávám celý večer a v důležitých momentech zastavuju obraz. Tanec pro Steffena, super; uspání pomocí rtěnky, bezva; vytažení klíčků, bez chybičky; vše perfektní, dokud do hry nevstoupil on. Ztratila jsem vládu nad situací. Nechala jsem se ovládnout úzkostí, pak jsem se nechala unést a vnímala teplo mezi našimi těly, až jsem si nevšimla, že mi vytahuje klíčky, a nakonec ta rozepře na parkovišti.

Myslela jsem, že si vedu skvěle, ale místo toho se mnou manipuloval, aniž jsem si to uvědomila.

Pěkný… Pche! Roztomilý, snad. Nic výjimečného, viděla jsem lepší. Svět je plný vysokých mužů s širokými rameny, modrýma očima, hustými vlasy, sexy strništěm, vroucím hlasem a tím britským přízvukem, který je jako orgasmus pro uši.

Sakra!

„Vidíš, že když nejsem nablízku, abych tě hlídala, necháš se unést?“

„Já se nikým unést nenechám,“ namítnu. „Poslouchej, chceš mi říct něco důležitého, nebo mě budeš dál jenom ponižovat?“ zeptám se podrážděně.

„Mám pro nás novou práci.“ A zase tu máme obrazné používání množného čísla.

„Myslíš tím pro mě, a ty pak shrábneš polovinu,“ protestuju.

„Přestaň, Silvye! Pořád lepší než být učitelka!“

„To nemůžu vědět, jestli je to lepší, protože jsem učit nikdy nezkoušela. Možná bych byla lepší učitelka než podvodnice, ne?“

„A celý život byla o hladu, zatímco budeš dělat bachařku bandě ječících spratků, kteří ti budou skákat po hlavě? A co za to? Dva tisíce liber, když to dobře dopadne?“

„Třeba by se mi to líbilo.“

Z reproduktoru slyším ozvěnu matčina smíchu. „Jsi krásná, mladá a myslí ti to. Nenech si příležitost protéct mezi prsty, a budeš se mít dobře po zbytek života.“

„Jako ty? Která ses v pětapadesáti ještě pořád nestáhla z obchodu?“

„Peněz není nikdy dost.“

„Jsem unavená,“ zamumlám. „Pro mě to byla poslední akce. Končím.“

„Nejsi v pozici, aby sis mohla stěžovat, chtěla jsi zkusit pracovat sama a nepovedlo se ti to. A dá se říct, že šlo o snadnou věc.“

„Pro tebe je všechno snadné, vzhledem k tomu, že si sedíš v bezpečí své malé pevnosti v Pyrenejích.“

„Myslíš, že kdybych neměla za zadkem Vladimíra, že bych se tu schovávala jako Bin Ládin?“

Moje matka se celý život zabývala podvody a její poslední nápad ji dostal do problémů. Do vážných potíží se špatnými lidmi. Kéž bych mohla říct, že matka je právnička nebo dětská lékařka, ale tak tomu není. Je to podvodnice a vychovala ze mě svou důstojnou následovnici. Pokaždé si znovu slibuju, že to bude naposledy, ale to se vždycky spletu.

„Co je to za práci?“ zeptám se a z psacího stolu si vezmu pero a papír. Vidíte? Je to silnější než já. Starého psa…

„Nevím,“ odpoví matka ledabyle.

Zůstanu jako opařená, s kuličkovým perem zamrzlým ve vzduchu. „Jak to že nevíš?“

„Vím jen tolik, že klient zaplatí dva miliony liber při dodání. To mi připadalo jako dostatečný důvod to vzít.“

Nevěřícně pero upustím. „Děláš si legraci?“

„Proč?“

„Ty ses zbláznila!“ vykřiknu. „Nemůžeš mě takhle předhodit někomu, koho neznáš.“

„Není neznámý. Jde o někoho, koho znám, no a byla bych ráda, kdybys mi neudělala ostudu.“

„Tak proč tam nejdeš sama, když ti na tom tolik záleží?“

„Protože budou potřeba tvoje jazykové znalosti, Silvye.“

„A nic víc nevíš?“ odfrknu.

„Zítra ve čtyři odpoledne jdi do Britského muzea,“ trvá neochvějně na svém. „Tam se dozvíš, co bude třeba.“

5

Nick

„Alexandr Veliký abitva uIssu,“ komentuje hlas po mé pravici. Jsme namačkaní jeden na druhém aprohlížíme si dílo před námi.

„Mladí bojovníci vprůvodu během slavností na počest bohyně Athény,“ opravím ho. „Parthenonský vlys, západní strana. Feidias, 438 před naším letopočtem. Získaný vroce 1816 ze soukromé sbírky lorda Elgina.“ Otočím se apodívám se na prošedivělého muže vedle sebe. „Spletl ses schválně, aby sis mě vyzkoušel, že Henry?“

„Chtěl jsem vědět, jestli je na tvoje IQ sto padesát pořád spoleh,“ zachechtá se.

„Sto padesát jedna,“ upřesním.

„Rád dráždím tvoje nutkání uvádět nepřesnosti na pravou míru,“ zasměje se. Kývnutím hlavy mě vyzve, abych se sním prošel po galerii Britského muzea, mezi hloučky turistů. „Vidím, že jsi pořád ten stejný obsedantně-kompulzivní fanatik, Nicku.“

„Aty jsi pořád ten skotský opilec,“ opáčím. Takovou důvěrnost si můžu dovolit.

Vezme ten vtip apoplácá mě po rameni. „Chyběl jsi mi, chlapče. Měli bychom spolu pracovat častěji.“

„Ne, pokud mě necháš létat turistickou třídou. Jsem zvyklý na jistý standard.“

„Tentokrát to byla, řekněme, logistická nutnost.“

„Byl jsem na dovolené,“ namítnu.

„Nesmysl! Ty nejsi nikdy na dovolené. Práce je tvoje dovolená.“

„Když už mluvíme opráci, tvůj poslíček mi neřekl, oco se jedná.“

„Kdyby ti to řekl, nepřijel bys.“

Henry zná má slabá místa. „Má to něco společného sBritským muzeem?“

„Částečně,“ odpoví záhadně auhladí si dvouřadé sako.

„Víš, že nedělám přesuny zmuzeí,“ okamžitě ho zastavím. „Mám jistou morálku.“

„To nemá smorálkou nic společného.“ Lord Henry se dál skrývá za své mlčení azdá se, že ho těší, jak mě převezl.