Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Kvirenc

Slavné bitvy českých dějin

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7469. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Fotografie na obálce – Maroldovo panoráma, Výstaviště Praha a.s.
Ilustrace Jan Syka
Mapky Jaroslav Kolman
Layout a návrh obálky Anita Ponešová
Sazba Martina Mojzesová
Počet stran 304
První vydání, Praha 2020
Vytisklo Tisk Centrum s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1411-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-1410-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-2936-2 (print)

… jak ženich bohyně války,
v brnění se mu směle postavil,
zbraň proti zbrani, paže proti paži,
a zkrotil jeho zdivočelou pýchu.
Zkrátka a dobře, vítězství je naše!

(W. Shakespeare)

Znám hřbitov, nesmírný hřbitov, čtyři hodiny cesty dlouhý, dvě hodiny široký, hřbitov, na němž odpočívají tisíce nebožtíků: synů, bratrů, otců – a jejich hrobů nikdo neosvětluje a na jejich hrobech se nikdo nemodlí. Jsou to zapomenuté hroby padlých… Pole svaté! Svatým jsi proto, že sám nebeský hospodář o tebe se stará. Neboť nad tvými nebožtíky tak záhy svět zavřel paměť svou...

(A. Slovák)

Úvod

A kolem druhé jsme začali bitvu s dvanácti sty jezdci a šesti tisíci pěšími proti nepřátelům, kterých bylo dobře také tolik nebo i více. A bitva trvala od druhé hodiny až přes západ slunce. A na obou stranách byli zabiti skoro všichni oři a několik jiných koní. Byli jsme skoro přemoženi a oř, na kterém jsme seděli, byl také zabit. … A tak milostí Boží jsme obdrželi vítězství nad svými nepřáteli, zajavše osm set jezdců na útěku a pět tisíc pěších pobivše. Tak byl tímto vítězstvím osvobozen hrad San Felice.

Karel IV. se do dějin nezapsal jako proslulý válečník, ale ani on ve Vlastním životopise neodolal, aby se nepochlubil svým prvním bojovým křtem. V severní Itálii si jako šestnáctiletý v roce 1332 pro sebe kromě vítězství vydobyl rovněž rytířské ostruhy. (A po mnoho let zůstal náruživým turnajovým zápasníkem.) Na druhou stranu to byl právě on, kdo se svým otcem Janem Lucemburským, korunou rytířstva, zajistil Českému království mírový život bez hrozby cizích vojsk na domácí půdě.

Pro středověké kronikáře bylo samozřejmostí, že pozemští králové a knížata vděčí za slávu válkám a triumfům – a příliš se na tomto názoru nezměnilo ani později. Vítězství i prohry určovaly osud nejenom svých protagonistů, mnohdy utvářely historii celé země, nemluvě o přímých i nepřímých dopadech války na život ohromného množství lidí.

Právě na to (a také na povětšinou bezejmenné oběti) nechceme zapomenout, nepůjde nám o pouhá vítězná defilé a lesk proslulých vojevůdců. Vždyť každé bojiště je zároveň místem triumfu a tragédie, slávy i pokoření – a obojí k sobě může mít až nečekaně blízko. Znám hřbitov čtyři hodiny cesty dlouhý, dvě široký. Nesmírný hřbitov, na němž odpočívá tisíce nebožtíků. Jejich hrobů nikdo nezdobí a neosvětluje, na jejich hrobech se nikdo nemodlí… Jsou to zapomenuté hroby padlých…, říkal iniciátor památníku bitvy u Slavkova.

Vojenské konflikty – ať už v našich hranicích, nebo v daleké cizině – představují dramatickou osu starších i novějších českých dějin. Tato kniha nabízí v chronologickém pořadí v jedenácti oddílech 44 střetnutí, počínaje bojem Sámovy říše v 7. století až po 19. století a začátek našich moderních dějin (legionářské vítězství u Zborova).

Nesledujeme výhradně průběh bojů a vývoj vojenství, ale též celkové souřadnice a souvislosti s politickým vývojem českých zemí a jejich vládci. Ostatně hned na tři z nich čekala na bitevním poli smrt. Hojně také zaznějí autentická svědectví kronikářů, letopisců či legendistů, především však samotných vojáků a jejich velitelů.

Takový hnus a krása v jednom dni! povzdechne si po krvavém vítězství Shakespearův Macbeth. Možná bude dokonce někomu slovo „slavné“ v titulu naší knihy připadat jako nepatřičné či dvojznačné. Avšak: přece jen nás nenechává chladným vzrušivá výzva kronikáře Čechů z 12. století: Vydejte se spěšně na cestu, již zavřete své spižírny, opusťte hostiny, Mars vás volá do boje, zítra přibudou tisíce a tisíce ozbrojených nepřátel!

Rychlá a snadná orientace je samozřejmostí; kapitoly jsou řazené chronologicky a mají shodnou strukturu – výkladový článek je prokládán úryvky z dobových pramenů a historické literatury. Tři tečky (popřípadě tři tečky v kulaté závorce) vyznačují kratší (resp. delší) vynechávky v originálním textu. Hranaté závorky jsou autorskými vsuvkami: nahrazují a doplňují chybějící či nesrozumitelné části, jsou v nich nezbytné vysvětlivky i opravy. Pokud není výslovně uvedeno jinak, časové rozpětí u panovníků a papežů značí dobu jejich vlády, u ostatních osobností životní data.

V pojmenování zahraničních lokalit dáváme přednost českým názvům. Kvůli snazšímu porozumění jsme přistoupili k nepatrným jazykovým úpravám dobových textů; několik bylo nově přeloženo. Pramenné citace vložené přímo do hlavního textu jsou odlišeny kurzívou.

Koruna Svaté říše římské (10.–11. stol.)

Reliéf na Písečné bráně v Praze

Památník obětem 1. světové války v Chotusicích

I | Zrod střední Evropy

Tito národové, Slované a Antové, nejsou jedním mužem ovládáni, nýbrž odedávna žijí demokraticky, a proto záležitosti i příjemné i obtížné vždy společně se projednávají… Uznávají, že je jediný bůh tvůrce blesku a všeho pán, i obětují mu skot a všeliká obětní zvířata… Bydlí v bídných chýších roztroušeni daleko od sebe…

Nejasné a nepřesné zprávy poněkud pohrdavých byzantských kronikářů stvrzují archeologické poznatky: první Slované obsadili naše území před polovinou 6. století. Nedlouho poté vstoupili jako protivníci avarského kaganátu do zájmové sféry Francké říše. Z ní vyrůstaly základy středověké Evropy; vzápětí se sama stane pro středoevropský Sámův kmenový svaz (Čechové, Moravané, Korutanci…) nepříjemným sousedem. Konflikt vyvrcholil bitvou roku 631 na dosud marně hledaném Wogastisburgu. Přece jen jsme však v minulých desetiletích v luštění záhady lokalizace třídenního konfliktu o notný kus pokročili.

Mapa střední Evropy se dotvářela až kolem zlomu tisíciletí. Torzovité prameny přitom neumožňují podrobnější zastavení u mnoha drobných i velkých střetů, které tento proces zcela jistě doprovázely.

Snad neuškodí připomenout si, že první český historicky doložený kníže Bořivoj vstoupil roku 872 do písemných pramenů právě při bojích s Franky, přesněji s Východofranckou říší. Knížata, jejichž jména jsou Svatoslav, Vítězslav, Heřman, Spytimír, Mojslav, Bořivoj a která se s velkým množstvím lidu pokoušela bouřit, s pomocí boží [Frankové] obrátili na útěk a jiné pobili a jiné zase zranili. Někteří také utonuli v řece Vltavě.

Počátky přemyslovského státu mají úzkou vazbu na stát Moravanů, především pak na dobu jeho největšího rozkvětu za moravského krále Svatopluka. Když Velká Morava zanikla pod náporem nově příchozích maďarských kočovníků (906), rozvíjelo se již středočeské jádro státu Čechů.

Východofrancká říše po začátku 10. století uvolnila – mimo jiné rovněž kvůli ataku ze strany Maďarů – prostor konglomerátu německých vévodství, který se v návaznosti na starověké císařství i korunovaci Karla Velikého (roku 800 v Římě) zásluhou Oty I. v roce 962 proměnil ve Svatou říši římskou.

S tou se pochopitelně musel vyrovnávat i sílící český stát. Za panování Boleslava I. našel trvalé místo ve středoevropském prostoru v podobě, jež se staletími příliš nezměnila – a zahrnula celé Čechy s Moravou. Nám to navíc poskytuje příležitost zastavit se u osoby svatého knížete Čechů, o němž jsou dobové pramenné údaje jinak nadmíru skoupé (Vypráví se o jakýchsi jeho zázracích…). Pokusíme se je prostřednictvím pololegendárního boje (svatého) Václava s kouřimským knížetem poněkud prohloubit.

Impulsy z Čech pomohly v sousedství dotvořit piastovské Polsko (manželkou zakladatele Měška byla česká kněžna Dobrava). Zároveň Boleslavovy aktivity napomohly Otovi zastavit výboje Maďarů (955), což je v konečném důsledku přimělo usadit se. Mapu kontinentu tak vzápětí doplnily arpádovské Uhry. Státy Přemyslovců, Piastovců a Arpádovců kolem roku 1000 tak dotvořily střední Evropu.

DOBOVÉ ROZPRAVY

„Zde chci a káži, abyste mi po římském způsobu vystavěli hradní zeď velmi vysokou dokola.“ (kníže Boleslav I.)

„My ti odříkáme, protože ani neumíme, ani nechceme učinit, co nařizuješ. Hle, raději skláníme své šíje pod tvým mečem než pod nesnesitelným jhem roboty.“ (velmožové)

„Lenochové a líných otců synové! Nejste-li polomuži neb tvorové, kteří nestojí ani za špinavou slupku z hrušky, dokažte skutky svá slova a zkuste, zda je lehčí sklonit šíje pod mečem či pod jhem roboty.“ (Boleslav I.)

Knížecí družiník (jezdec vybavený bodcovými ostruhami, oděný v šupinové zbroji a jednoduché žebrové přilbě) odpovídající zhruba 1. polovině 10. století. Ochrannou zbroj doplňuje okrouhlý štít se středovou železnou puklicí. V detailu výzbroj družiníka: románský sečný meč s polokulovitou hlavicí, válečná sekera, hrot kopí s tzv. křidélky a jiná kónická žebrová přilba opatřená nánosníkem.

VOJENSKÁ TAKTIKA

Základem vojenské síly na území, jímž se kniha zabývá, byla v této době knížecí družina tvořená profesionálními bojovníky, k nimž se v případě ohrožení přidávala vojenská hotovost složená z mužů ze svobodných vrstev obyvatelstva. Archeologické nálezy ostruh z hrobů z dob Velké Moravy i počátků přemyslovského státu dokládají, že minimálně část družiny již tvořili jezdci. Její početnost lze jen přibližně odhadovat, avšak podle některých badatelů můžeme předpokládat, že kolem poloviny 10. století, v době bitvy na Lechu, se mohlo na celém území přemyslovského knížectví jednat až o 7000 zbrojí oděných jezdců.

Wogastisburg | 631

Francká kronika ze 7. století popisuje boj středoevropských Slovanů s vojsky krále Dagoberta I. (629–638/39) celkem přesvědčivě, ale my neznáme místo, kde se tato několikadenní bitva odehrála. Bylo již hledáno na desítkách lokalit od Německa po Maďarsko – a stejně mnohokrát byla tato umístění zavržena jako neprůkazná či zcela falešná. Archeologové se však nevzdávají: je snad konečně vrch Rubín u Podbořan na Žatecku oním záhadným bojištěm? Jistotu získáme těžko, vždyť vlastně o všem kolem tzv. Sámovy říše, včetně hlavního protagonisty, platí, že je tu víc otazníků než prokazatelných odpovědí.

Samo, jeden z největších vůdců a bojovníků onoho věku, Čechům vojenskou zběhlostí svou ku pomoci přispěl. Bylť to muž ovšem výtečného ducha i jaré síly; ale neví se s jistotou ani odkud přišel, ani jaký posléze osud vzal, psal v polovině 19. století František Palacký. Pokročilo od těch časů naše poznání?

• FREDEGAROVA KRONIKA (7. STOLETÍ)

Ve čtyřicátém roce panování Chlotarova [623] shromáždil muž jménem Sámo – původem Frank z kraje senonského – větší počet kupců a odebral se za obchodem do země Slovanů, zvaných Vinidové. Slované se již začali bouřit proti Avarům, zvaným Hunové, a proti jejich králi kaganovi. (…) Synové Hunů, které zplodili s manželkami a dcerami Vinidů, nechtěli již snášet křivdy a útisk, a odmítajíce nadvládu Hunů, začali se … bouřit. Když Vinidové zaútočili vojensky proti Hunům, kupec Sámo … vytáhl s nimi ve vojsku a tam se ukázal v boji s Huny tak prospěšným, že to bylo až hodno podivu, a nesmírné množství z nich bylo mečem Vinidů pobito. Když Vinidové viděli Sámovu schopnost, vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Za jeho vlády svedli Vinidové mnoho bojů s Huny a díky jeho rozvaze a schopnosti Vinidové Huny vždy přemohou. Sámo měl dvanáct manželek z rodu Vinidů a měl od nich dvaadvacet synů a patnáct dcer…

Problém lokalizace Wogastisburgu je neoddělitelný od stavu poznání toho útvaru, jejž jsme si navykli nazývat Sámovou říší. Se slovem „říše“ ale zacházejme opatrně – evidentně se jedná o předstátní útvar, velký kmenový svaz; když francký kronikář píše o králi Sámovi, jen připodobňuje jeho postavení realitě svého státu. A hned další sporný bod: letmým nahlédnutím do historických map třeba jen posledních desetiletí zjistíte, že i rozsah tohoto kmenového svazu je v jednotlivých zemích, na jejichž území se alespoň částečně nalézal či se jich měl dotýkat (kromě Čech a Německa je to Slovensko, Rakousko, Maďarsko, Polsko), předmětem často velmi protichůdných interpretací.

Vinidové sloužili již odedávna jako befulkové Hunům [Avarům], takže kdykoli Hunové vojensky útočili na některý národ, stáli Hunové s celým svým vojskem před táborem, Vinidové pak bojovali; jestliže nabývali vrchu a vítězili, tu Hunové vyrazili, aby se zmocnili kořisti, jestliže však byli Vinidové přemáháni, opírali se o pomoc Hunů a tak nabývali nových sil. Befulky je Hunové nazývali proto, poněvadž postupovali před Huny, tvoříce v bitvě dvojitý šik. Hunové přicházeli každoročně k Slovanům přezimovat, brali si do lože manželky Slovanů i jejich dcery. – Na scénu vstupuje Sámo ve chvíli, kdy se ukáže být nepostradatelným pro Slovany bojující proti nadvládě kočovných Avarů.

Dnes ovšem víme, že vztahy s těmito Asiaty byly velmi různorodé: od úplné nezávislosti přes spolupráci až k tomu, že část Slovanů (asi v Podunají) si Avaři podrobili. Načasování slovanského odporu na polovinu 20. let pak souviselo s těžkou porážkou a následným oslabením kaganátu při tažení na Konstantinopol.

Tradiční představy o slovanské „holubičí povaze“ nikdo nebere vážně, takový mírumilovný národ by dlouho nepřežil: Nešetřili nikoho ani z hlediska vzrůstu, ani pohlaví… Zabíjeli všechny, bez ohledu na věk, takže celá Thrákie a Ilýrie byla pokryta nepochovanými mrtvolami. Ty, kteří jim přišli do cesty, nezabíjeli ani meči, ani kopími nebo jiným obvyklým způsobem, ale když zatloukli hluboko do země kůly, zašpičatili je a velkou silou na ně nabodávali tyto ubožáky tak, že hrot kůlu vcházel sedací částí a vlastní vahou těla pronikal do vnitřností člověka… Tento barvitý záznam byzantského historika Prokopia k roku 550 nepopisuje řádění Avarů či snad Germánů, ale slovanské tažení na Balkán!

Ještě nikdo takový se nenarodil a neobjevil pod sluncem, který by dokázal naši sílu zlomit. My jsme zvyklí na to, že vládneme cizím krajinám, a ne aby někdo vládl nad naší, vzkázal sebevědomý slovanský náčelník poslovi žádající poddanost avarskému kaganátu (s centrem v Panonii). Vedle toho zejména pohřební nálezy dokládají mírové soužití obou etnik a též vzájemné oboustranné ovlivňování a prolínání jejich kultur.

Také postava „slovanského krále“ Sáma (v latinském textu se pochopitelně píše krátce – tedy Samo, není však jasné, jak se jméno vyslovovalo) je velkou záhadou. To, co o něm napsal kronikář hned v úvodní krátké vsuvce, je to jediné, co víme. Původ jména je nejčastěji vykládán jako keltský; informace, že byl Frankem, chápejme tak, že byl obyvatelem Francké říše (není to etnické určení). Jádrem říše byla právě Galie, keltské území, později romanizované císařským Římem. Galské či galořímské obyvatelstvo se tu zachovalo i po obsazení germánskými Franky.

Neprůkazné je i označení místa Sámova původu – zkomolený údaj z kraje senonského; takové území či místo totiž ve Francké říši neexistovalo. A odtud další úvahy: nejspíš jde o dnešní francouzské město Sens, což se jeví pravděpodobnější než donedávna zvažované belgické Soignies.

Slované tedy snad neměli ve svých řadách opravdu žádného schopného bojovníka a museli čekat na příchod cizího kupce? Kupce, který byl tak zásadně nenahraditelný?! Opravdu tedy jenom kupce? Nebo člověka, který tu mohl mít i jiné poslání? (A to ponecháváme stranou, co mohli Slované galskému obchodníkovi nabídnout – jen pro kožešiny by takovou dlouhou cestu jistě nevážil. Že by měl zájem třeba o otroky?) Nebo byla volba cizince taktickým krokem, který měl vyvážit zájmy všech zainteresovaných kmenů (tedy Moravanů, Čechů a Korutanců), a vyhnout se tak dominanci některého z nich?

Variantě jiného, poněkud „vyššího“ poslání Sáma mezi Slovany by rovněž mohl nasvědčovat obsah vzrušeného rozhovoru s vyslancem krále Dagoberta, jenž měl za úkol vyřešit nepříjemné „pohraniční incidenty“. Zkuste si ho přečíst opravdu pozorně: nemohl být Sámo v Dagobertových službách, neměl původně zajistit klid za východní hranicí jeho říše, vytvořit jakýsi nárazníkový stát? Na druhou stranu, náznaky nejsou zcela přesvědčivé – jsou letmé a hlavně stručné, takže jistotu opět nezískáme.

A ještě jinak: Pokud měl Sicharius situaci skutečně urovnat ku klidu všech zúčastněných (a hlavně svého pána), nepočínal si příliš obratně. Pokud ovšem měl kupříkladu záměrně vyprovokovat větší konflikt, odvedl dobrou práci.

• FREDEGAROVA KRONIKA (7. STOLETÍ)

Tohoto roku [631] Slované, zvaní Vinidové, povraždili v Sámově království francké kupce s četnějším doprovodem a oloupili je o majetek a to byl počátek rozepře mezi Dagobertem a Sámem, králem Slovanů. I vyslal Dagobert k Sámovi vyslance Sicharia se žádostí, aby přikázal poskytnout spravedlivou náhradu za kupce, které jeho lidé povraždili nebo jejichž majetku se protizákonně zmocnili. Protože Sámo nechtěl Sicharia spatřit a nedovoloval mu, aby k němu přišel, oblékl si Sicharius šat, jaký nosí Slované, předstoupil se svým doprovodem před Sáma a oznámil mu všechno, co měl uloženo. Ale jak to bývá znakem pohanství a zpupnosti nešlechetných lidí, Sámo nedal náhradu za nic z toho, čeho se jeho lidé dopustili, a chtěl pouze stanovit soudy pro tyto a jiné spory, které vznikly mezi oběma stranami, aby bylo navzájem uplatněno právo. Sicharius – jako pošetilý vyslanec – pronese potupná slova, která mu nebyla uložena, a hrozby proti Sámovi, že totiž Sámo i lid jeho království jsou Dagobertovi povinni poddanstvím. Sámo, již uražen, odpověděl: „Jako země, kterou máme, patří Dagobertovi, tak i my jsme jeho, pokud jen bude mít v úmyslu zachovávat vůči nám přátelství.“ Sicharius řekl: „Není možné, aby křesťané a sluhové boží mohli uzavřít přátelství se psy.“ Sámo pak na to odvětil: „Jestliže vy jste boží sluhové a my jsme boží psi, tu když vy ustavičně proti němu jednáte, nám je dovoleno trhat vás svými zuby.“ I byl Sicharius vykázán ze Sámova dohledu. Když to Dagobertovi oznámil, Dagobert zpupně poručí vyslat z celého království Austrasijského [východní část říše] vojsko proti Sámovi a Vinidům; tehdy postupuje vojsko ve třech šicích proti Vinidům, ba rovněž i Langobardi, najatí Dagobertem, vytáhli vojensky proti Slovanům. Zatím co se z opačné strany Slované na těchto i na jiných místech připravovali, dosáhlo vojsko Alamanů s vévodou Chrodobertem vítězství v krajině, do níž vkročilo. Rovněž Langobardi dosáhli vítězství a jak Alamani, tak i Langobardi si odvezli velmi značný počet slovanských zajatců. Avšak Austrasijci oblehnou pevnost Wogastisburg, kde zůstal největší oddíl statečných Vinidů, a po tři dny s nimi bojují; je tu mečem pobit velký počet lidí z Dagobertova vojska a potom davše se na útěk zanechají tam všechny stany i věci, které s sebou měli, a navrátí se do svých sídel.

Dagobertovy vojenské přípravy působí vcelku mohutně: taktika několika rozdělených proudů, které mohou na nepřítele tlačit z různých stran a posléze po spojení zasadit rozhodující úder. Zapojeni byli nejen vlastní lidé, král vyjednal i podporu dalších, kteří nebyli pod jeho přímým panstvím (Langobardi).

K předpokládanému spojení všech tří (či podle některých čtyř) vojů nedošlo – zatímco dva byly úspěšné, rozhodující Dagobertův utrpěl zdrcující porážku v „třídenní bitvě“. Tu si představujeme nejspíš jako tři dny opakovaných pokusů o dobytí pevnosti než jako nepřetržitý, soustavný boj. Poté Fredegar jen drobnými zmínkami na dalších místech kroniky doplňuje, že Slované se uhájili natrvalo, navíc se ke spojenectví se Sámem přiklonily další kmeny: Dervan, vévoda národa Srbů, kteří byli z rodu Slovanů a již dávno patřili ke království Franků, přidal se se svými lidmi ke království Sámovu.

S postupem vojsk protisámovské koalice, místy srazu Franků (Mety) a analogií s pozdějšími vojenskými akcemi ve střední Evropě souvisí jednak úvahy o možném umístění bojiště, tak i představa o rozsahu slovanské říše. Vojska se totiž musela utkat s protivníkem někde na okraji. Hlouběji do centra Sámova svazu, jež je nejspíš totožné s moravským prostorem, jistě nepronikla.

Přes dvě století se badatelé snaží Wogastisburg lokalizovat. Hledal se přitom jak doslova na fantaskních místech, tak na lokalitách, které jsou pohledům současné historiografie bližší. Argumentace se opírala nejen o archeologické nálezy a historické analogie, ale i o jazykovědu (výklad názvu pevnosti). Namátkou: Voitsberg ve Štýrsku, Tuhošť u Domažlic, Úhošť u Kadaně, moravský Hostýn, německý Staffelberg či Burk u Forchheimu, dále třeba i severně od Krkonoš a Jeseníků, v lužickosrbském Pomohaní, ve Vídni, Melku, Mikulčicích, Znojmu či v Bratislavě. (Posledně jmenovaná určení vycházejí z chybného položení pevnosti do jádra Sámovy říše.)

Nejsou poslední objevy českých archeologů poukazujících na vrch Rubín u Podbořan (352 m), jihozápadně od Žatce, jen další takovou fikcí? Vždyť nejspíš nikdy nebudeme mít opravdovou jistotu, kde přesně se Wogastisburg nacházel. Nicméně míra pravděpodobnosti správného odhadu je u tohoto strategického vrchu přece jen vyšší než jinde a ještě víc jistí si můžeme být tím, že Rubín náležel mezi pohraniční hradiště Sámova kmenového svazu, jež se aktivně připravovala k obraně před nebezpečím franckého vpádu. Jeden z nejvýchodnějších výběžků Doupovských hor nad osadou Dolánky (místní část Podbořan) je výraznou dominantou kraje, převýšení dosahuje 90 metrů. Lze odtud kontrolovat cesty z Doupovských hor ke Krušnohoří, stejně tak cesty do středních a západních Čech.

Osídlení je tu doložené již v pravěku, nejnovější výzkumy Josefa Bubeníka (80.–90. léta 20. století) se soustředily nejen na slovanské osídlení na vrcholu kopce s hradištěm, ale odhalily též několik pásů opevnění právě ze slovanské doby. Zdejší nálezy předmětů avarského původu jsou v Čechách vůbec nejhojnější, mimo jiné dokládají vazbu na moravská hradiště. Důležitý je především soubor kování opasků a koňských postrojů avarsko-slovanského původu, některé předměty (sekera, hřeben, snad i ostruhy s háčky) zase ukazují nejspíš na západní provenienci. I nejstarší keramika z hradiště se hlásí k přelomu 6. a 7. století.

Vyvolí si ho za krále a on jim šťastně kraloval třicet pět let. Otazníky jsme začali, otazníky i skončeme: Sámo (s četným potomstvem) podle kroniky šťastně vládl 35 let a pak… – Slované ve střední Evropě z písemných pramenů na více než jedno století mizejí. Zanikl kmenový svaz? Pokračoval v nějaké podobě dál? Má existence Sámovy říše třeba jen volný vztah k pozdějšímu utváření moravského státu, s nímž má společné územní jádro?

České školáky možná už mnohokrát napadlo, že nebýt několika desítek řádků v textu jakéhosi franckého kronikáře ze 7. století, ubyla by v jejich dějepisné učebnici jedna kapitola. Přes veškerou torzovitost a neukončenost poznání buďme rádi, že ji tam Fredegar vepsal.

Na mapě je vyznačen předpokládaný rozsah Sámovy říše (včetně Srbska a Korutan); šikmé čáry označují centrum Sámovy říše, tečkovaně je místo protiavarského povstání. Červené šipky značí postup Franků a jejich spojenců r. 631; hlavní sílu představuje Dagobertův voj Austrasijců.

CO SE STALO

• 511

† Chlodvík, zakladatel Francké říše

• 527

byzantský císař Justinián I. hodlá obnovit římskou říši

• 530

první Slované na našem území

• 568

příchod asiatských kočovníků Avarů

• 6./7. stol.

příchod dalších Slovanů

• 600

christianizace v Anglii

• 622

počátek muslimského letopočtu, začíná se formovat Arabská říše

• 623

protiavarské povstání, příchod Sáma a vznik kmenového svazu

• 629

Dagobert I. králem Franků

• 631

bitva u Wogastisburgu

• 639

† Dagobert I.

• 658

† Sámo, Čechy mizí z písemných pramenů

• 680

vznik první bulharské říše

Rubín u Podbořan

Skanzen prvních Slovanů v Březně u Loun

Skanzen v Březně

Kouřim | po 925

Během putování napříč českou historií nemůžeme minout Kouřim. Velkoryse rozložené královské město (doložené roku 1261) si dodnes díky zachovanému opevnění podrželo středověký ráz. Jeho počátky ale sahají do dávnější minulosti, i když Hájkova kronika, spojující vznik Kouřimi s bratrem praotce Čecha, nám spolehlivým průvodcem nebude. Nepřehlédnutelná rulová skála nad městem – „Lechův kámen“ – sice bajku zdánlivě potvrzuje, nás však přivede ke starokouřimskému hradišti, jež zažilo vzrušenou dobu počátků českého přemyslovského státu. Vždyť tady možná bojoval i sám svatý kníže Čechů Václav…

• HÁJKOVA KRONIKA (16. STOLETÍ)

Léta 653, to jest po vjití jich do té [české] krajiny léta devátého, Lech kníže, mladší bratr Čechův, maje velikou čeleď pod svou správou, umínil se osaditi na východ slunce a té vší krajiny bratru svému staršímu postoupiti. Oblíbiv sobě místo jedno, … přátelsky se s nimi rozžehnav, tam se obrátil. Oni pak, ač neradi, jej propustili, snažně jeho prosíce, aby daleko od nich neodcházel proto, jestliže by kdy ruka nepřátelská chtěla jim uškoditi, aby jim jako své rodině pomocníkem byl. A on k nim pověděl: „Bratří milí i všickni přátelé! Třetího dne, dřív než dennice vzejde, vstupte na Zříp [Říp] a já toho času v lese oheň nemírný učiním, a kdež uzříte blesk ohně a dýmu kouření, tu znejte mé osazení.“ A tu hned toho času počal jest města stavěti a velikými valy kázal je osypati a od toho kouření dal jemu jméno Kouřim.

Přestože Hájkovu verzi o vzniku Kouřimi odmítneme jako pohádkovou, pořád tu zůstává mnoho k vidění – mimořádně dobře zachované opevnění města, rozlehlé náměstí s (regotizovaným) kostelem sv. Štěpána s cennými gotickými freskami v kryptě, zvonice s „obrácenými zvony“ či z moderní doby skanzen středočeské vesnice. Hájkova etymologie jména hradu a města není ovšem zas tak od věci: sídliště dostalo název od slovesa „kúřiti sě“ – šlo tedy o kouřící se, dýmající vrch (lesnatý vrch, z něhož vystupují páry). Pojmenování však původně neslo jen návrší jihovýchodně od dnešního města, obtékané Kouřimkou: cestou na ně minete legendární Lechův kámen.

Rázem se octnete na největším opevněném hradišti v Čechách přelomu 9. a 10. století: malé jádro z 1. poloviny 9. století se postupně rozrostlo na tři části, jejichž trojí dřevohlinité opevnění (po požáru na začátku 10. století zčásti i kamenně vyztužené) bylo dlouhé přes 2,5 km. Rozloha areálu činila 44 hektarů! V terénu jsou stále patrné valy vnějšího pásu hradeb (místy i 4 metry vysoké), jež zčásti využily opevnění z pozdní doby kamenné. Akropoli hradiště označuje malá barokní kaplička sv. Víta. Původně zde stála velká halová kůlová stavba o rozměrech 4–6 × 90 metrů, asi shromaždiště družiny nebo kultovní místo, po požáru nahrazené dřevěnými sruby panského dvorce.

Opodál najdete přirozenou zásobárnu vody, jezírko U Libuše, kolem něhož archeologové prozkoumali rozlehlé pohřebiště raně středověké kouřimské elity: ve 150 hrobech bylo pohřbeno 200 osob, často s bohatou knížecí výbavou (stříbrem plátovaný čakan, nákrčník s hadem, zlatem a stříbrem zdobený hrot slavnostního dřevce či kopí, honosné šperky, meče a kování jejich řemení, zlacené ostruhy, zdobená vědra a další).

Možná, že právě někde tady se odehrála příhoda zapsaná prvně legendistou Kristiánem na konci 10. století.

• KRISTIÁNOVA LEGENDA (10. STOLETÍ)

Když bych se pokoušel obsáhnout svým perem všechny zázraky blahoslaveného mučedníka [Václava]…, dříve by se mi světla denního nedostávalo než stránek knihy. Neboť všemohoucí Hospodin … na přímluvu bojovníka a mučedníka svého svatého Václava některé ze žaláře a mnohé z pout vysvobozuje, jiné z pohrom a všelijakých nemocí vytrhuje a soužení i nesnází rozličných a nepřátel viditelných i neviditelných je zbavuje. Také ve válce bojující často Bůh na prosby tohoto světce zázraky a slavnými skutky podporuje a všem, kteří Václava vzývají, pomáhá, jako i jemu samému, dokud žil, nejednou živými a jasnými znameními ku pomoci přispěl. Neboť jeden hrad, zvaný Kouřim, tenkrát ještě počtem lidu mocný, povstal a pokoušel se s knížetem, který v něm žil, postavit se na odpor tomuto světci. Ale když bylo na obou stranách dosti lidí pobito, tu se shodli všichni na tom, aby jen oba vévodové spolu zápasili, a kdo z nich zvítězí, ten že bude vládnout. Když pak vévodové proti sobě postupovali, chtějíce se utkat, ukázal nebeský Bůh kouřimskému vévodovi nebeské vidění, jak totiž svatý Václav má na čele zářící podobu svatého kříže. Jakmile to uviděl, odhodil daleko zbraň, vrhl se mu k nohám a prohlašoval, že nikdo nemůže přemoci toho, komu Bůh takovým znamením pomoc přináší. Když to pověděl, pozvedl ho svatý vévoda, aby mu dal políbení míru, a upevnil pokojně nad ním i nad jeho krajem své panství, uděliv mu moc, aby spravoval ten kraj…

Jestli se příběh opravdu stal, nevíme, důkazy chybějí, snad je to jen autorův dodatek ilustrující světcovy zázračné skutky. Na druhou stranu ale Přemyslovec Kristián tuto událost správně zařadil do období utváření českého státu, před sjednocení země Boleslavem I. (935–72). První Přemyslovci nevládli jako suverénní vládci celému území Čech, ale právě jen nevelkému středočeskému knížectví, čítajícímu zhruba 3000 km2 s 25 000 obyvateli. Za linií vymezenou novými hrady s kostely („hradská soustava“) dožívala před polovinu 10. století kmenová společenství s knížaty, jež však nebyla – na rozdíl od středočeského jádra – plně suverénními vládci státního typu.

Václav nehodlal na této situaci nic měnit, jak by potvrzovalo i legendistovo řešení: kouřimský kníže (možná Radislav, Radslav) se zavázal respektovat Václava, tomu zase postačilo uznání za vrchního vladaře či reprezentanta Čech: území ponechal ve správě usmířeného protivníka.

• DALIMILOVA KRONIKA (14. STOLETÍ)

Když Radislav, kníže zličský,
viděl, jak je Václav vždycky
povolný, tím povzbuzen,
zpustošit chtěl jeho zem. (…)
Václav s vojskem vytáh z Prahy,
zličské šiky potkal záhy.
Radislav se strachem třás,
když mu Václav poslal vzkaz:
„Ten, kdo po kořisti prahne,
ať sám po své zbrani sáhne
a nekoupe v krvi lid.
My dva budeme se bít.
Kdo vítězství získá sobě,
ať spravuje země obě…“
Radislav je rudý studem,
domů spěchal by teď rád.
Je však pozdě na návrat.
Vyšli před voj. Zvedli zbraně.
Vtom je smířil nečekaně
bůh. Václavu na čele
zlatistý kříž začal plát,
po boku mu andělé
zamávali perutěmi.
Zličan na kolena pad,
před Václavem líbal zemi…

Pro riskantní akci – sjednotit celé Čechy pod bezprostřední přemyslovskou vládu, což předpokládalo likvidaci všech ostatních kmenových i knížecích struktur – se rozhodl až Boleslav I. Jako jinde v Čechách i tady bylo výsledkem tohoto kroku jednak zničení a zánik původního sídla (starohradišťské ostrožny), jednak současné vybudování nového správního přemyslovského centra (na protějším z vrchů nad soutokem Kouřimky a Ždánického potoka). Vzniklo tam hradiště o rozloze 6 ha s knížecím dvorcem a také s kostely sv. Jiří a sv. Klimenta, sjednocení země šlo totiž ruku v ruce s její christianizací (na žádném nepřemyslovském hradišti nebyl do Boleslavovy doby kostel). A právě tato druhá Kouřim na svatojiřské ostrožně (ve 12. století sídlo Děpolticů, vedlejší větve Přemyslovců) byla posléze ve 13. století za Přemysla Otakara II. nahrazena dnešním městem na třetím návrší.

Ze střípků legendistických údajů zároveň vyvstává alespoň torzovitý obraz knížete Václava († 935), jenž nebude předestírat – jak je tomuto žánru vlastní – pouze hlubokou víru a zázračné skutky svatého vladaře. Vždyť i kouřimské události naznačují, že šlo o skutečného panovníka (Uklidnil a upevnil své knížectví). Skutečná povaha a schopnosti knížete tu sice probleskují jen nepatrnými zlomky, právě proto ale působí autenticky.

• KRISTIÁNOVA LEGENDA (10. STOLETÍ)

A maje na sobě velmi drsné roucho žíněné, aby si cudnou čistotu zachoval, a jsa ustavičně oblečen na holém těle v šat vlněný jako mnich, navrchu však zahalen v nejkrásnější šat knížecí, skvěl se před Bohem i před lidmi. … A jestliže se mu někdy stalo, jako knížeti, když mezi zvířaty hodoval, že se večer mimo svůj obyčej hojněji napil, jakmile se druhý den ráno vzbudil, spěchal co nejrychleji do kostela, svléknul nejlepší roucho…, dal je kterémukoli knězi nebo klerikovi, padl mu k nohám a snažně ho prosil, aby se za něho zvlášť pobožně modlil ke Kristu Pánu, aby mu milostivě odpustil hřích minulé noci spáchaný. Výraz tváře měl vznešený, zachovával cudnou zdrženlivost, ačkoliv je to řídká ctnost u mužů ženatých… S mírnými rozmlouval vždy laskavě, nemírné však, tuláky a lidi oddané obžerství a opilství nebo chtějící odpadnout od pravé víry … povolával k sobě, aspoň pod záminkou společného stolování, jestliže jich nemohl jinak dostihnout, a dával je v božské rozhorlenosti mocně bičovat důtkami.

• II. STAROSLOVĚNSKÁ LEGENDA (10./11. STOLETÍ)

Neboť byl kdysi přinucen od svého bratra a svých zemanů, pro zrození synů obcoval s ženou a zplodil s ní syna jménem Zbraslava. I řekl k ní: „Již jsme se mnoho Bohu provinili a nepravost jsme učinili, již toho zanechme, … ty měj mě místo bratra, a já tebe místo sestry.“ A ona na tuto věc přistoupila…, jednou však zhřešila s milým jeho služebníkem. A když to světec sám viděl, řekl: „Proč jsi selhala před Bohem? Tobě bylo lze se vdát nebo nevdat. Ale neopovažte se nyní nikomu, ať je to kdokoli, o tom se zmínit, dokud já si to nerozmyslím.“ A učiniv velikou hostinu, aniž kdo věděl, co zamýšlí, provdal ji za téhož služebníka…

Logickou úvahou dojdeme k tomu, že Václav skutečně nemohl být jen světcem na trůně, vždyť vládl určitě deset let (*po 907, nastoupil nejspíš 924/25): řídil stát, bojoval, soudil. Do líčení toho, jak osvobozoval vězně a odmítal odsuzovat k trestu smrti, se promítla představa o dobrém panovníkovi, za něhož bylo kdysi lépe než teď, po vzniku státu, který přinesl daně, zákony, soudy, šibenice.

I legendista přizná, že kníže družinu svou nejen zbraněmi, ale i nejlepšími šaty opatřoval (Crescente fide z 10. století) či připustí, že se svými lidmi jako správný pán družiny občas hodoval, někdy možná i nadmíru, a o své družiníky se – jak bylo tehdy obvyklé – staral i jinak: nejenže jim zaopatřoval živobytí, oblékal je, odměňoval a trestal, ale třeba též ženil, staral se prostě o ně jako otec o své děti. Tak i dvorská anekdota o jeho konkubíně spolu s dalšími informacemi o Václavově manželství (ač si vroucně přál prožít život neženat) vyznívá přesvědčivě. Ženatý kníže, pán družiny, odvážný bojovník, jak by koneckonců vyplývalo i ze starokouřimských událostí – to je tvář našeho knížete, jakkoli torzovitá a neúplná.

Opatrně však ještě zmiňme, že zatímco se sv. Václavem je prokazatelně spojen vznik pouze jediného kostela (rotundy sv. Víta), jeho bratr Boleslav jich má na svědomí nejspíš dvacet. Okolnosti založení Václavova kostela v roce 929, spojené mimochodem s válečnou akcí, jsou ostatně jednou z mála prokazatelných informací o knížeti. Zprávu nám zanechal saský kronikář Widukind: Jindřich Ptáčník přišel s celým vojskem k Praze, hradu Čechů, a jejich král [Václav] se mu poddal. Vypráví se o jakýchsi jeho zázracích… Byl to ovšem bratr Boleslava, který po dobu svého života zůstal císaři věrný a poslušný. Poté, co král na Čechy uvalil placení tributu, vrátil se do Saska. Legendy stvrzují, že Václav při té příležitosti, že [od Jindřicha] obdržel ostatky, … pojal úmysl vystavět chrám ke cti svatého Víta mučedníka… A když k tomu dal souhlas biskup řezenský, do jehož pravomoci v té době Čechy náležely, zbudoval jej dílem velmi nákladným… Zbytky rotundy jsou dnes v základech Chrámu sv. Víta.

Václav nastoupil svou cestu ke svatosti až posmrtně, určitě vládl jako KNÍŽE Václav, ne jako SVATÝ Václav, jen legendisté potřebovali již jeho předsmrtné osudy ozdobit zázračnými skutky: V čas žní, vstávaje v noci, chodíval potají na pole, požínal pšenici, nosil ji … do domu svého, pak ji mlátil, na mlýnku rozemílal a prosíval mouku. Podobně … spěchával pro vodu…, a když ji domů přinesl a smísil s tou moukou, pékal potom oplatky. Podobně chvátával za nočního ticha s věrným druhem na vinici svou a natrhavše hroznů, … nosili je tajně do jeho komůrky a tam vymačkávali víno… (Crescente fide)

• DALIMILOVA KRONIKA (14. STOLETÍ)

Moudrý však ví dozajista,
o čem svědčí mírná slova,
že pokorná zbožnost čistá
ducha hrdinského chová.
Slávou zbabělců jsou řeči,
zkouškou silných nebezpečí,
o té pravdě nejlíp svědčí
Václavova smělost v seči.

Orientační schéma Kouřimi. Vpravo (u sv. Víta) je Stará Kouřim z 9./10. století; u jezírka Libuše se nacházelo pohřebiště velmožů. Zhruba uprostřed je ostrožna u sv. Jiří a sv. Klimenta (hradiště z 10.–13. století), vlevo nahoře (kolem sv. Štěpána) leží královské město založené Přemyslem Otakarem II. ve 13. století.

CO SE STALO

• 863

na Moravu přicházejí Konstantin a Metoděj

• 871

Svatopluk moravským knížetem, největší rozkvět země

• 872

zmíněn první kníže Čechů Bořivoj

• 882

vznik Kyjevské Rusi

• 885

Svatopluk ovládne Čechy, křest Bořivoje

• 894

† Svatopluk, Čechy spolupracují s Východofranckou říší

• 906

v bojích s Maďary zaniká Velká Morava

• 915

† Spytihněv; „postřižiny“ Vratislavova syna Václava

• 919

saský vévoda Jindřich I. Ptáčník králem německých zemí

• 921

† Vratislav, jeho žena Drahomíra nechá zavraždit vdovu po Bořivojovi Ludmilu

• 925

Václav nechá přenést Ludmiliny ostatky na Pražský hrad

• po 925

kouřimský kníže se podrobí Václavovi

• 929

Václav se podřídí Jindřichu Ptáčníkovi

Lechův kámen

Socha sv. Václava ve Staré Boleslavi od S. Suchardy

Město od Staré Kouřimi

Náměstí se zvonicí a kostelem sv. Štěpána

„Nový hrad“ | 936–950

Žatecká městská památková rezervace vás nezklame, ať se vydáte za historií středověkou, nebo třeba za barokními památkami. Jiné zase přiláká pivovarnická či chmelařská tradice 19. století. Teprve nedávné archeologické výzkumy však objasnily počátky přemyslovského hradiště, rozloženého na strmém ostrohu nad Ohří – na místě, které je totožné s jádrem dnešního města. Jeho vznik je spojen se vzrušující dobou sjednocování českého státu Boleslavem I. „Ukrutným“ (935–72). Nepřehlédnutelné indicie vedou k úvaze, zda právě Žatec nebyl oním novým hradem, kde se roku 950 odehrál střet mezi českým a saským panovníkem.

Spor o vládu nad středočeským státem Přemyslovců, řešený roku 935 staroboleslavskou vraždou, byl i sporem o vladařskou koncepci Boleslava I.: dokončit sjednocení celé země pod přímou vládou svého rodu. Plán to byl ambiciózní a riskantní. Boleslav ale chtěl na šachovnici středoevropské politiky hrát mnohem důležitější roli, než mu umožňovala správa pětadvacetitisícového středočeského regionu, ohraničeného hradskými správními i církevními centry, nalézajícími se ve vzdálenosti cca 30 km od středu země, Pražského hradu. Zárukou úspěchu plánovaných zahraničních výbojů však mohla být jedině armáda čítající ne jako dosud desítky či stovky, ale tisíce bojovníků. A ty mu mohly poskytnout jedině celé Čechy.

Likvidace nepřemyslovských knížectví, do té doby propojených s centrální vládou jen volně, vyplňuje první období Boleslavy vlády; celá odvážná a jistě i brutální akce byla završena nejspíš kolem roku 950, protože tehdy začíná mimočeská expanze. V krátké době zahrne Moravu, Slovensko, Slezsko až ke Krakovu, na východě se dotkne hranic Kyjevské Rusi. Mohutné výboje bez problémů uživí armádu odhadovanou na 3 až 6 tisíc mužů, zvláště sledují-li linii obchodní stezky, která spojuje západ a jih Evropy s východem a Orientem. Kořist, poplatky za ochranu kupců, cla, a obchod nejvýnosnější – s otroky.

Panovník takové „říše“ je dokonce předmětem zájmu arabského chalífy z Pyrenejí, jenž za ním v polovině 60. let vysílá obchodní a diplomatickou misi arabsko--židovského kupce Ibrahima ibn Jakuba. Přinese mimo jiné přesvědčivé svědectví o dosahu Boleslavovy moci, Praze i o vyspělosti zahraničního obchodu. Především pro jeho potřeby byly raženy první české mince, denáry, jež postupně nahradí předmincovní typ platidel (šátečky).

Ostatně povědomí o velikosti Boleslavova vlivu žilo ještě o století později i v německých zemích, jak dokládá pověst o králi Bougovi (tedy Boleslavovi) z konce 11. století: Jedním z tvých předchůdců byl Bougo, pod jehož knížecí vládou sloužili rytířsky nejenom komesové a jiní vynikající urozeností a bohatstvím, nýbrž i vévodové a markrabata. Ten Bougo, přijav vládu a jméno královské, rozšířil svou vládu až po zemi Seringů [střední Asii] a nad jiná knížata stejně mocná slávou vynikal.

• IBRAHIM IBN JAKUB (10. STOLETÍ)

Co se týče země Bújisláwa [Boleslava], tedy její délka od města Frágha [Praha] až k městu Krákúa [Krakov] obnáší cestu tří týdnů. A ona sousedí po délce se zeměmi Turků [Maďarů]. A město Frágha je postaveno z kamene a z vápna. Je nejbohatějším ze zemí [měst] zbožím. Přicházejí sem z města Krákúá Rusové a Slované se zbožím. A přicházejí k nim ze zemí Turků muslimové, Židé a Turci rovněž se zbožím a obchodnickým závažím a vyvážejí od nich otroky, cín, různé druhy kožešin. Jejich země jsou nejlepší ze zemí lidí severu a nejlépe zásobované živobytím. Za jeden kinšár [denár] se u nich prodává tolik pšenice, co vystačí člověku na jeden měsíc, a za jeden kinšár se u nich prodává tolik ječmene, co vystačí pro jednoho koně na 40 nocí, a prodává se u nich za jeden kinšár deset slepic. … V zemi Bújama [Boleslava] se vyrábějí lehké šátečky z velmi jemné tkaniny na způsob síťky, které se k ničemu nehodí. Jejich cena u nich v každou dobu činí 10 šátků za jeden kinšár a pomocí jich kupují a prodávají.

V počátcích panování Boleslavovi přišla vhod nemoc sousedního krále Sasů, Jindřicha Ptáčníka, příznivce Václavova, jehož na podzim roku 935 ochromila mrtvice. V létě roku 936 pak zemřel. Snahu jeho syna Oty I., který chtěl německá vévodství stmelit do příští „říše římské“, provázely nejedny domácí obtíže, takže neměl vždy tolik sil, aby mohl pokořit Václavova nástupce. Ukázalo to již první střetnutí: Boleslav podle všeho porazil oba voje říšského vojska ještě na cizím území, za Krušnými horami, a onen podkrál (subregulus) – v doslovném překladu sousední podkrálíček – byl následně bez obtíží zlikvidován právě jako jeden z těch, kteří se nehodlali podřídit přemyslovskému panství. Bohužel jen s pramalou jistotou se můžeme dohadovat, že sídlil na hradišti u Zabrušan u dnešního Duchcova, případně na Chloumku u Mladé Boleslavi; rozhodně však v severozápadních Čechách. Stal se příběh o jeho porážce předlohou k pověsti o lucké válce?

• WIDUKIND – DĚJINY SASŮ (10. STOLETÍ)

936 Poněvadž se bál sousedního subregula [podkrále] a protože byl [tento velmož] poslušen saské moci, vyhlásil mu Boleslav válku. Subregulus poslal do Saska zprávu se žádostí o posily. Byl tedy vyslán Asik s legií merseburských, silnou skupinou z Hassegau a ještě vojsko Durynků. Ona legie se skládala z lupičů, protože král Jindřich byl sice velmi přísný vůči cizincům, v domácích záležitostech byl však mírný. Když uviděl nějakého lupiče nebo zloděje, jenž byl silný a schopný válčit, nevykonal na něm spravedlivý trest, ale usídlil ho v podhradí Merseburku a poskytl mu zbraně a území. Nesměl sice útočit na spoluobyvatele, proti barbarům si však mohl dovolit loupit, jak chtěl. … Jelikož se Boleslav doslechl o saském vojsku a o tom, že Sasové a Durynkové proti němu táhnou odděleně, rozdělil své druhy, protože byl velmi chytrý, a rozhodl se, že se utká s každou armádou zvlášť. Když Durynkové viděli, že nepřátelé neočekávaně vyrazili proti nim, vyhnuli se nebezpečí útěkem. Asik se Sasy a ostatními pomocnými sbory nikterak neváhal a vyřítil se proti nepřátelům. Větší část z nich přemohl zbraněmi, ostatní zahnal na útěk a vrátil se do tábora jako vítěz. Protože nevěděl o [Boleslavově] vojsku, které pronásledovalo Durynky, s dosaženým vítězstvím zacházel málo obezřetně. Když Boleslav viděl, že je naše vojsko rozptýleno, že jedni olupují zabité, druzí si léčí zranění a další shánějí píci pro koně, spojil své rozprchlé a vracející se vojsko, vyřítil se znenadání proti těm, kteří si připadali po vítězství v bezpečí a nic takového nečekali, a velitele i s celým naším vojskem zničil. Poté zamířil k hradu subregula a při prvním útoku ho dobyl. Místo zůstalo až dodnes opuštěné. Válka pak trvala do čtrnáctého roku královy vlády, od té doby byl [Boleslav] věrným a prospěšným služebníkem.

Přece jen o něco jistější jsme si v případě druhého střetnutí se saským králem. Odehrálo se v létě roku 950, kdy Ota v podhradí Nového hradu vydal 16. července listinu. Po čtrnácti letech soupeření – nevíme o něm vlastně nic, ale jistě to nebyla jedna dlouhá, nepřerušovaná válka – se český kníže Otovi podrobil. (Ostatně již ve 40. letech mu Boleslav nabízel mír a rukojmí.)

Situace by mohla připomenout Václavovo podřízení se Jindřichovi v roce 929, ale podobnost je to jen zdánlivá. S králem se tu totiž nedomlouvá vládce malého středočeského státečku, ale sjednotitel a jediný vladař celé země s několika sty tisíci obyvateli, disponující vojskem takové síly, že o jeho pomoc a spolupráci saský král vážně usiluje. Potvrdil to rok 955, kdy tisíc Boleslavových ozbrojenců, nejspíš vedených tím samým (prvorozeným a v bitvě padlým?) synem, kterého zmiňuje saský kronikář Widukindem, pomáhalo Otovým vojskům v bitvě na Lešském poli pod Augsburgem udolat kočovné Maďary.

• WIDUKIND – DĚJINY SASŮ (10. STOLETÍ)

950 V té době se král [Ota] vydal na vojenskou výpravu proti Boleslavovi, králi Čechů. Když bylo možné zmocnit se hradu, jenž se nazýval Nový a v němž byl v obležení Boleslavův syn, král moudře rozhodl a přerušil bitvu, aby se jeho vojáci při kořistění u nepřátel neocitli v ohrožení. Jakmile Boleslav pochopil, jakými ctnostmi král oplývá a jak veliká je jeho armáda, vyšel z hradu a raději se sám poddal takovému majestátu, než aby utrpěl naprostou zkázu. Poté, co se postavil pod královy praporce, vyslechl ho a dal mu odpověď, vysloužil si konečně odpuštění. Svým naprostým vítězstvím si král získal slávu a vrátil se do Saska.

Saský kronikář stvrzuje, že k boji tentokrát ani nedošlo, což vyvolává další otázky. Je uvedený důvod, proč z vojenského střetu nakonec sešlo – tedy aby se Otovi vojáci při kořistění u nepřátel neocitli v ohrožení – ten pravý? (Svou roli to sehrálo v roce 936.) Nechtěli riskovat nejistý výsledek a přílišné ztráty v boji proti mocnému vladaři, což – zdůrazněme – platí pro obě zúčastněné strany? Potřeboval si Boleslav uvolnit ruce pro další zahraniční výboje? Byla už ve hře příští vojenská spolupráce?

Zajímavostí může být, že Ota († 973) s Boleslavem († 972) byli vrstevníci, přibližně stejně staří, a vládli ve stejný čas (od r. 935/936). Ota (*912) se navíc naučil i jazyku Slovanů – prý kvůli tomu, že jako sedmnáctiletý měl poměr s urozenou slovanskou ženou, z něhož vzešel potomek Vilém, příští mohučský arcibiskup. Pomohlo to ve vzájemném kontaktu?

Widukind nám ovšem připravil ještě další oříšek: hrad, u něhož mělo ke smíření obou vládců dojít, neoznačil vlastním jménem – šlo podle něj o hrad nový, nedávno vybudovaný. Uvážíme-li v podstatě jedinou možnou cestu vojska přes Krušné hory, nebudeme nejspíš daleko od pravdy, ztotožníme-li toto nepojmenované sídlo, viditelně hradiště spojené s Boleslavovým ovládnutím země, se Žatcem.

Nedávné archeologické průzkumy jasně prokázaly, že žatecké patnáctihektarové hradiště vzniklo těsně před polovinou 10. století (díky dendrologické metodě datování například víme, že stromy použité k budování hradeb byly poraženy ve 30. letech). Jeho umístění se kryje s historickým jádrem města: opevněné předhradí leželo na dnešním hlavním náměstí Svobody, za radnicí procházela další linie hradby vymezující akropoli s knížecím dvorcem (Žižkovo náměstí u pivovaru a hradu). Kostel se nacházel nejspíš v místech chrámu Nanebevzetí P. Marie. Výhodnost polohy, chráněné ze tří stran velkým srázem, je rovněž zřejmá dodnes. Dokonce část gotických městských hradeb (na místech Pod Střelnicí a za divadlem) byla postavena na základech opevnění z 10. století.

• KOSMOVA KRONIKA (12. STOLETÍ)

[Boleslav I.] si umínil založit hrad po způsobu římském. A ihned svolal přední muže z lidu…, řka: „Zde chci a káži, abyste mi po římském způsobu vystavěli hradní zeď velmi vysokou dokola.“ K tomu oni odpověděli: „My, kteří jsme ústa lidu a držíme odznaky svých hodností, my ti odříkáme, protože ani neumíme, ani nechceme učinit, co nařizuješ, vždyť ani naši otcové nic takového dříve nečinili. Hle, stojíme před tvýma očima a raději skláníme své šíje pod tvým mečem než pod nesnesitelným jhem roboty. Učiň, co chceš; neboť neposlechneme tvého rozkazu.“ Tu kníže vzplanul strašným hněvem a vyskočiv na zpuchřelý kmen, … a vytasiv meč zvolal: „Lenochové a líných otců synové! Nejste-li polomuži neb tvorové, kteří nestojí ani za špinavou slupku z hrušky, dokažte skutky svá slova a zkuste, zda je lehčí sklonit šíje pod mečem či pod jhem roboty.“ … Kníže spatřiv, že jsou bledí jako stěna, chytil jednoho, který byl první mezi staršími, za kštici a ťav, jak mohl nejsilněji, usekl mu hlavu jako chabou makovici a řekl: „Tak to chci, učiním tak, plať namísto rozumu vůle.“ Ostatní, vidouce to a pozdě toho želíce, padli knížeti ke kolenům a prosili ho s pláčem za odpuštění. … I ihned podle vůle knížete vystavěli hrad se silnou a vysokou zdí podle římského způsobu…

Kronikář Kosmas nenechal na Boleslavovi, jehož jako bratrovraha obdařil přízviskem Ukrutný, nit suchou. I popis založení hradu ve Staré Boleslavi měl ilustrovat jeho krutovládu. Tušíme tu ale též počátek nových státních vztahů, nepopulární prosazování autority státní moci. Příběh umístil před staroboleslavskou vraždu, ale klidně se mohl odehrát i později a obdobu mohl mít i jinde. (Mimochodem: archeologové nedávno potvrdili Kosmův údaj, pro 10. století zdánlivě nemožný: o založení po římském způsobu, tedy o kamenné vyzdívané hradbě.) Vznikaly tak nové opěrné body státní moci, které zajišťovaly bezpečnost a pořádek, ale též vybírání daní a církevní správu. Na všech nových přemyslovských hradištích totiž stojí kostely; sjednocení země šlo ruku v ruce s její christianizací. Kosmas připsal vznik dvaceti kostelů bratrovrahovu synovi a nástupci, Boleslavovi II. Pobožnému – avšak zásluha přináleží Boleslavovi I. Právě on je skutečným tvůrcem státu, v němž přes mnohé peripetie žijeme dodnes.

Dnešní historické centrum Žatce kopíruje rozsah přemyslovského hradiště: 1 – akropole s knížecím dvorcem (dnes Žižkovo náměstí); 2 – hradba s příkopem (mezi předhradím a akropolí; náměstí Svobody); 3 – doklady osídlení z 10. století (Chelčického náměstí); 4 – prozkoumané úseky vnější hradby (Za Střelnicí, Městské divadlo); červeně kostel Nanebevzetí P. Marie.

CO SE STALO

• 890

příchod asiatských kočovných Maďarů

• 899

† Alfréd Veliký, první sjednotitel Anglie

• 906

v bojích s Maďary zaniká Velkomoravská říše

• 911

vznik normanského vévodství v severní Francii

• 919

saský vévoda Jindřich I. Ptáčník králem německých zemí

• 929

Václav spolupracuje s Jindřichem, založí rotundu sv. Víta

• 935

(svatý) Václav zavražděn, moc přebírá bratr Boleslav I.

• 936

† Jindřich I., králem Ota I., jehož spojence poráží Boleslav I.

• 936/50

spory mezi Otou a Boleslavem

• 950

Boleslav I. se usmíří s Otou u Nového hradu

• 955

společný boj proti Maďarům na řece Lechu

• 962

Ota I. korunován v Římě císařem Svaté říše římské

Poloha města Žatce nezapře hradištní původ

Náměstí Svobody s radnicí (původní předhradí)

Pozůstatky městského opevnění

Lech | 10. 8. 955

Kvůli bitvě na řece Lechu (Lešském poli jihovýchodně pod bavorským Augsburgem) bývá rok 955 označován jako annus mirabilis – podivuhodný rok. Výsledky válečného střetu se očekávaly s napětím zdaleka nejen ve střední Evropě. Maďarští kočovníci už půlstoletí pustošili i západ a jih Evropy a spolu s vikinskými a arabskými nájezdy představovali hrozbu pro celý kontinent. U Augsburgu proti nim stálo vojsko krále Oty I., posílené o český sbor Boleslava I. Má-li nastat náš konec, moji vojáci, ať je to raději slavná smrt v bitvě, než abychom jako poddaní našich nepřátel žili v otroctví nebo abychom jako divoké šelmy skončili v oprátce, burcoval k boji saský panovník.

• GESTA HUNGARORUM (13. STOLETÍ)

906 – V dlouhém zápase Maďaři mnohé z Čechů a Slovanů pozabíjeli zásahy šípů… Konečně čtvrtého dne Čechové a všichni nitranští Slované, vidouce jejich smělost a nedovedouce snášet rány jejich šípů, dali se na útěk a … urychleně se s velkým strachem uzavřeli do města Nitry. Tu je Szovárd, Kadocsa a Huba … pronásledovali až k městu a některé z nich zabili, některé zranili a jiné zajali. Jejich vůdce, když chtěl na útěku bojovat proti Maďarům, klesl zasažen kopím Kadocsovým… Druhého dne začali Szovárd, Kadocsa a Huba s ozbrojeným množstvím vojsk rázně všemi způsoby dobývat města Nitry. A Bůh jim dal velké vítězství a oni za boje vstoupili do města a prolili tam krev mnohých protivníků. (…) Veškerá šlechta jim dala své syny jako rukojmí a všechny národy oné země až po řeku Váh se jim poddaly. … Pronikli až k řece Moravě, vybudovali opevněné překážky, stanovili hranice říše Maďarů k Bráně a Blatnému hradu…

Asiatští staromaďarští kočovníci přišli do Karpatské kotliny na konci 9. století, rychle se zorientovali v mocenských souřadnicích a roku 906 smetli velkomoravský stát (ukázka je z uherské kroniky) a napomohli též zániku Východofranské říše. Z Podunají minimálně čtyřicetkrát vypravili kořistnické nájezdy, které pustošily západ i jih Evropy a byly každodenně pociťovanou hrozbou: Maďaři ohněm a mečem zničili celé Bavorsko, Švábsko, Sasko i království lotrinské… Odtud vytáhli a dobyli zemi Franků a Galii…

Dvacetileté příměří, uzavřené s německými sousedy ve 30. letech, vypršelo před polovinou 50. let: 954 – Zolta … poslal proti německému králi Otovi velké vojsko. Jeho náčelníky a veliteli ustanovil Botonda, Sabolče a Örkénye. Ti … pronikli znovu se zbraní v ruce do Bavorska, Švábska, Saska a Durynska, … překročili řeku Rýn a luky i šípy zničili království lotrinské. Prudce zaútočili rovněž na celou Galii, s krutostí vnikali do chrámů božích a vylupovali je. Odtud si zbraní razili cestu přes strže Senonské… Když přemohli nadmíru válečnické kmeny, které byly dobře chráněné svou přirozenou polohou, překročili Senonské pohoří… Spatřivše rovinatou krajinu lombardskou, rychle a divoce vydrancovali téměř celou Itálii…

Ota I., později zvaný Veliký (*912, vládl od roku 936), si byl maďarského nebezpečí dobře vědom, ale ne vždy – vzhledem ke složité vnitřní situaci i dalším svým zahraničním aktivitám (mimo jiné boje s Polabskými Slovany či v Itálii) – mu dokázal efektivně čelit. V delším horizontu nahrávala saskému králi z rodu Luidolfovců ta skutečnost, že z volného konglomerátu německých vévodství se stávala přece jen více sjednocená Svatá říše římská (císařský titul Ota získal v roce 962). Na Lešském poli tedy zastihneme kromě Franků též Bavory, posily ze Švábska a lotrinského vévodu Konráda (dosud Otova úporného soupeře), zatímco chyběla většina Sasů, momentálně potřebných v severním Německu.

Zato nescházela pomoc z českého knížectví. Dlouholeté nepřátelství Čech a rodící se říše římské bylo ukončeno pod Novým hradem (Žatcem) v roce 950. Je dost pravděpodobné, že v rámci smíření se saským králem mu Boleslav do budoucna přislíbil vojenskou výpomoc. V každém případě dorazila k Augsburgu tisícovka českých bojovníků. Spekulací zůstane, zda tomuto oddílu velel někdo z knížecí rodiny Přemyslovců. Mohlo by jít o příštího vladaře Boleslava II., anebo o jiného (prvorozeného?) panovníkova syna. Snad toho samého, kterého jsme roku 950 zastihli u Žatce. Jeho smrt v bitvě na Lechu by otevřela cestu ke knížecímu stolci právě zmíněnému Boleslavovi II.

Sám Boleslav I. Ukrutný informoval krále, že se musí souběžně postavit jinému vojsku Maďarů kdesi u hranic Moravy či na česko-moravském pomezí. Nemohl tedy vyslyšet Otovu prosbu o pomoc osobně ani vyslat větší množství bojovníků, i když tisíc těžkooděných jezdců rozhodně není zanedbatelný počet.

• WIDUKIND – DĚJINY SASŮ (10. STOLETÍ)

Tu se [král Ota v červenci 955] od poslů svého bratra, bavorského vévody, dozvěděl: „Hle, jednotlivé oddíly Maďarů napadají tvé hranice a rozhodli se, že se s tebou utkají.“ Jakmile to král uslyšel, okamžitě se vypravil proti nepřátelům, jako by za sebou ani neměl útrapy právě skončené války. Vzal s sebou pouze nepočetné oddíly Sasů, protože hrozila válka také ze strany Slovanů. Dal rozbít tábor poblíž hradu Augsburgu, kde se spojil s bavorským a franckým vojskem. S velmi silnou jízdou dorazil do tábora i vévoda Konrád [Lotrinský, zeť Oty I.] a jeho příchod vojáky natolik povzbudil, že již nechtěli bitvu nadále odkládat. … [Průzkumné] voje obou vojsk hlásily, že vzdálenost mezi oběma stranami již není veliká. Poté, co byl v táboře vyhlášen půst, bylo nařízeno připravit se na zítřejší bitvu.

(I další neoznačené ukázky pocházejí z tohoto pramene.)

Maďarští nájezdníci tentokrát změnili taktiku. Zatím prosluli jako rychlí, lehce odění jezdci a současně obávaní lukostřelci (díky tomu jim vyhovoval boj z větší dálky), ale zpravidla se vyhýbali opevněným sídlům. Nyní se jim stalo osudným, že je zlákaly poškozené hradby bavorského města Augsburgu. Pod vedením biskupa Oldřicha (Ulricha) se nejen dařilo rychle hradby opravit a útočníkům vzdorovat, ale odpor obyvatel způsobil, že se kočovníci zdrželi u města delší čas. A to dalo Otovi možnost shromáždit armádu z několika vévodství a z Čech.

Pod Augsburg dorazilo vojsko 8. srpna 955, díky úspěšnému výpadu se ještě posílilo o část městské posádky a usadilo se na pravém břehu řeky Lech jihovýchodně pod městem. Na opačném břehu řeky, blíže městu (dnes nejspíš Königsbrunn), bylo rozloženo ležení Maďarů, jimž veleli Bulču, Lél a Šúr. Pomýlený letopiscův údaj o stotisícovém vojsku musíme odmítnout, reálně mohlo jít zhruba o desetinu. Proti nim stálo asi osm tisíc těžkooděnců, jejichž rozložení přesvědčivě zachytil saský kronikář. (Hlavní ležení zřejmě v okolí dnešního Kissingu, šiky od Meringu po Friedberg, Češi buď u Mergenthau, či u Neukissingu.)

• Vojáci vstali za svítání, dali si pozdrav míru a zavázali se přísahou, nejprve svému vojevůdci a pak sobě navzájem, že si budou nápomocni. Poté se vztyčenými praporci vyrazili z tábora v počtu přibližně osmi legií. Vojsko bylo vedeno přes obtížně schůdná místa, aby se nepřátelům nenaskytla příležitost ostřelovat šiky šípy, čehož obratně využívali skryti za křovinami. První, druhá a třetí legie se skládaly z Bavorů a v čele těchto jednotek stáli prefekti vévody Jindřicha [Bavorského, bratra Oty I.]. Sám se totiž bojů neúčastnil, sužovala ho nemoc, jíž později podlehl. Čtvrtou legii tvořili Frankové, jejichž velitelem a ochráncem byl vévoda Konrád. Pátá legie byla největší a nazývala se královská, protože v ní byl sám vládce. Obklopovali ho vojáci vybraní z tisíců celého vojska a svěží mládí. Před ním [nesli praporec] s archandělem Michaelem, v jehož rukou bylo vítězství… Šestou a sedmou legii tvořili Švábové. V jejich čele stál Burkhard, za něhož se provdala dcera králova bratra. Osmou legii tvořili Češi, tisíc vybraných vojáků, muži vyzbrojení spíše zbraněmi než štěstěnou. Nacházela se zde také veškerá zavazadla a vybavení, jako by to, že je legie nejzadnější, ji činilo také nejbezpečnější.

Severojižní rozestavení Otových šiků naznačuje, že se chystal na čelní srážku, těžkoodění jezdci by v přímém střetu mohli uplatnit svou převahu.

Do pohybu se obě vojska, jež stále dělila řeka, dala již brzy nad ránem 10. srpna. Říšská armáda se pomalu posouvala směrem k maďarskému ležení. V den sv. Vavřince byla posílena ranní bohoslužbou a též svátostinami nesenými před Otou: praporec se sv. Michaelem, ale především svaté Longinovo kopí s hřebem z Kristova kříže, považované za nejcennější relikvii říše (byl jím proboden Kristus na kříži). Král slíbil, že pokud zvítězí, vystaví biskupský chrám.

Maďaři, vědomi si toho, že proti těžké jízdě v drátěných košilích nemají coby jen lehce odění a chránění proutěnými štíty příliš šanci uspět, zvolili jiný postup. Hlavní síly překročily řeku severně od Otova vojska a napadly obchvatem zadní řady protivníka. První na řadě byli Češi, hlídající v záloze na pravoboku ležení a proviant.

• Nicméně události se seběhly jinak, než se předpokládalo. Maďaři totiž na nic nečekali a překročili řeku Lech, obešli vojsko a začali poslední legii ostřelovat šípy. Poté se s ohromným křikem pustili do útoku, některé zabili, jiné zajali, zmocnili se všech zavazadel a zbylé muže z této legie zahnali na útěk. Podobným způsobem Maďaři napadli sedmou a šestou legii, řadu vojáků pobili a zbytek donutili k útěku. Jakmile král pochopil, že bitva se nevyvíjí příznivě a že nepřátelé dorážejí na zadní šiky, vyslal vévodu [Konráda] spolu se čtvrtou legií, aby vysvobodil zajatce, zmocnil se kořisti a uvedl ve zmatek lapkovské voje nepřítele. Když byly tyto šiky rozprášeny na všechny strany, vrátil se vévoda Konrád ke králi pod vítěznými praporci. Kupodivu tak [vévoda] dosáhl vítězství s novým vojskem, téměř nezkušeným v boji, zatímco zkušení vojáci, zvyklí na vítěznou slávu, otáleli.

Vpád do týlu byl zlikvidován, jakkoli za cenu ohromných ztrát – a bylo zapotřebí se postavit zbývajícím silám nepřítele. K útoku je vyburcoval samotný král: Vím, že nepřítel nás převyšuje počtem, nikoliv však odvahou a zbraněmi. … Jejich obranou je jen opovážlivost, naší pak naděje a ochrana Boží. … Má-li nastat náš konec, moji vojáci, ať je to raději slavná smrt v bitvě, než abychom jako poddaní našich nepřátel žili v otroctví nebo abychom jako divoké šelmy skončili v oprátce. … Pusťme se teď do boje raději mečem než řečmi!

Sám Ota vyrazil první do útoku, říšský klín se zařízl do nepřátelských houfů. Ty byly vzápětí tísněny ze tří stran a přitlačeny k Lechu, čímž ztratily možnost manévrovat. V tu chvíli bylo rozhodnuto.

Když Maďarům kolem poledního došlo, že bitva je prohraná, snažili se (jižně od hlavního bojiště) překonat řeku a prchnout východním směrem. Říční proudy spoustu z nich uchvátily; další uprchlíci byli naháněni v širokém okolí ještě dva dny. Vítězství bylo triumfem, i když platí ovšem, že vítězství nad tak divokým kmenem ale bylo všechno jiné, jen ne nekrvavé.

• [Král Ota] uchopil svůj štít a posvátné kopí a sám jako první obrátil koně proti nepřátelům, čímž se zhostil povinnosti nejstatečnějšího vojáka a nejlepšího velitele. Ti statečnější z nepřátel nejprve kladli odpor, pak se však zaskočení, jakmile spatřili, že se jejich spolubojovníci obrátili na útěk, promísili s našimi vojáky a byli pobiti. … Někteří na svých znavených koních vyrazili k nejbližším statkům. V nich se pak dostali do obklíčení a zahynuli v plamenech i s budovami. Další se pokoušeli přeplavat blízkou řeku, ale protější břeh je neudržel, spadli zpět a zahynuli. Tentýž den byl také podniknut útok na [nepřátelský] tábor a byli vysvobozeni zajatci. Druhý a třetí den pak byli zbylí nepřátelé v blízkých hradech zničeni takovým způsobem, že živý nevyvázl buď vůbec nikdo, nebo jenom velmi malá hrstka…

Vévoda Konrád také statečně bojoval. Roznícený slunečním žárem – který byl toho dne značný – a horlivostí ducha si povolil své brnění, aby se nadechl [čerstvého] vzduchu, a padl zasažen nepřátelským šípem do hrdla. Tělo tohoto silného, statečného a velikého muže bylo podle králova rozkazu slavnostně přeneseno do Wormsu a pohřbeno za pláče a nářku všech Franků.

Král se tímto skvělým vítězstvím proslavil a vojsko ho provolalo otcem vlasti a císařem, uzavírá Widukind, zatímco tři vojevůdci maďarského kmene byli zajati, předáni vévodovi Jindřichovi a potrestáni hanebnou smrtí, jak si zasloužili, houpali se totiž na šibenici. Kočovné jízdní vojsko bylo úplně zdecimováno. Na bojištích ovšem zůstaly též tisíce říšských vojáků a nadto většina českých.

Konečný úspěch nicméně zanedlouho stvrdila zpráva od Boleslava I., který kdesi na Moravě rovněž porazil maďarské vetřelce. Přes lešské ztráty se tak nakonec radovali i Češi. (Je možné, že vzpomínka na bitvu přiměla Boleslava II. pojmenovat svého třetího syna podle hrdinného obránce města biskupa Oldřicha, před koncem století svatořečeného.)

Kuriózní pohled z druhé strany přináší nejstarší uherská kronika Gesta Hungarorum (vznikla nejspíš ve 13. století). Její neznámý autor do svého líčení zahrnul také bitvu na řece Lechu, jen vítězné strany si poněkud „popletl“. Avšak i tak lze z textu vyčíst, že budoucnost skončí s kočovnictvím a dá prostor dynastii Arpádovců, která se zrodem státu akceptuje také křesťanskou víru.

• GESTA HUNGARORUM (13. STOLETÍ)

Maďarům, kteří přišli o většinu vojska i většinu velitelské elity, lešská prohra doslova změnila život. Byl to nejenom definitivní konec kořistnických nájezdů po kontinentu, ale počátek jejich obratu od kočovného k usedlému způsobu života v Panonii. Odtud vede přímá cesta ke vzniku Uherského království.

VÍTĚZ

PORAŽENÝ

Sasko se spojenci (německá vévodství, Čechy)

PROTIVNÍCI

maďarští nájezdníci

asi 8000 (z Čech 1000)

POČET VOJÁKŮ

snad 10 000

Ota I.

VRCHNÍ VELITEL

Bulču, Lél a Šúr

? (tisíce; většina Čechů)

ZTRÁTY