Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ladislav Vrchovský

Stará fotografie

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8096. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText
Fotografie Vojenský ústřední archiv
První vydání, Praha 2021
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2021
Ilustrace © Depositphotos.com/NataliiaK; prill; redshinestudio
Text © Ladislav Vrchovský

ISBN 978-80-271-4312-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-4311-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-3257-7 (print)

Předmluva

Co je to národ? Národ je společenství lidí, kteří se ztotožňují s územím, jazykem, rasou a zvyklostmi a obvykle tvoří město nebo zemi. Slovo národ pochází z latinského nātio (odvozené z nāscor – aby se narodilo), což by mohlo znamenat narození, lidi (v etnickém slova smyslu), druh nebo třídu. Národ je charakterizován kulturní, sociální, historickou a politickou identitou lidu. (zdroj: Encyclopedia Titanica)

Samotné slovo národ se v době, ve které žijeme, stalo předmětem zneužívání nejrůznějších politických sil, většinou extremistických, nacionalistických, vedených zejména nenávistí, xenofobií a rasovými předsudky. I v naší zemi, demokratické České republice, takové v politickém spektru najdeme. Známá jsou jejich hesla: Nic než národ! Čechy Čechům! Za národní stát! A mohli bychom pokračovat… Všem těmto silám uniká, že národní stát, státní útvar založený na národnostním principu, je nejen anachronismus, ale také historicky nepodložený požadavek.

Prezident T. G. Masaryk ve své Světové revoluci (Orbis, Praha 1925) píše: „Státy nynější vznikly v době, kdy národnost nehrála přímou politickou roli. Teprve v době nové princip národnostní se stal státotvorným.“

Zrůdné prosazování a uplatňování národnostního principu dobře známe pod pojmem „etnické čištění“. Na tomto principu byla vystavěna idea Hitlerovy Velkoněmecké říše. Německý nacionalismus a fašismus přinesl druhou světovou válku. Bohužel za pomoci demokratických mocností, které v roce 1938 v Mnichově selhaly a umožnily hitlerovskému Německu rozpoutat zatím největší tragédii lidstva.

Československá první republika byla v letech 1937–1939 velkou překážkou v realizaci Hitlerových dobyvačných myšlenek. Byl to stát průmyslově vyspělý, sice mnohonárodnostní, ale bez projevů ničivého nacionalismu – ten přinesly až politické síly a vlivy Německa, Polska a také Maďarska. Byl to stát s dobře organizovanou armádou, budovanou k obraně vlasti. S armádou, které velelo mnoho vynikajících velitelů, od nejnižších hodností až po ty nejvyšší – generálské.

Československá armáda v roce 1938, v čase mnichovské konference, která přinesla zradu československých spojenců, byla navzdory mezinárodnímu diktátu nařizujícímu odevzdat Hitlerovi pohraniční území odhodlána o toto území bojovat.

Tato kniha není rozpravou nad tím, co by ozbrojený odpor proti výsledkům mnichovského diktátu přinesl. Je pouze připomenutím hrdinství těch, kteří – byť odzbrojeni a posláni v demobilizaci v roce 1938 domů – nevzdali boj za zachování národa ohroženého etnickými čistkami, boj za zachování státního celku vystavěného na mírovém soužití a bratrství Čechů, Slováků, Moravanů, Slezanů, Rusínů, Poláků, Ukrajinců a dalších národností a etnik. Ti všichni považovali Československo za svoji vlast.

Čest jejich památce!

Motto

Dějinné vědomí, jež charakterizuje současného člověka, je privilegium – a možná i břemeno.

Hans-Georg Gadamer

Prolog

Čekal jsem to, a přece jsem strašně překvapen. Je konec Československa. Přestal jsem být svobodným občanem. Občanem svobodného státu. Ještě před třemi dny, kdy se generál Homola rozhodl vzít moc do svých rukou, jsem věřil, že alespoň nyní budeme bránit to, co nám z vlasti zbylo. Vždyť jsme tak přísahali! Bohužel, splnili jsme jen část přísahy, totiž že budeme poslušni prezidenta a vlády jím ustavené. Tu druhou část, v níž se praví, že vojska svá neopustíme a budeme se až do konce bránit tak, jak nám káže mužná čest a vědomí povinností občanských, jsme zapomněli. Páni nahoře požádali Hitlera o protektorát. Inu, mohou se dnes vymlouvat na to, že páni před nimi dobrovolně vydali Němcům naše pohraničí, takže nic jiného nezbývá než se vzdát.

Ani brečet nemohu, jsem úplně ztuhlý lítostí, vztekem a hanbou… Naposledy zdravím vlajku, která mi byla symbolem svobody. Pak velitel pluku nařizuje, abychom již na opascích nenosili pistole…

Ano, jsem bývalý štábní kapitán, který se vycvičil ve vojenském řemesle na útraty spoluobčanů, aby mohl bránit vlast odborně… a teď o vlast přicházím a zůstávám naživu. Páni nahoře mi nedali ani možnost pro vlast umřít.

Otto Wagner: S cizineckou legií proti Rommelovi

ČÁST PRVNÍ

VĚRNI ZŮSTANEME

Šťastné přistání

„Co to dělá? Ta zatáčka je moc prudká! Vždyť ho to může hodit do vývrtky! Ten Franta je blázen! Tohle skončí špatně,“ vykřikl instruktor bezmotorového létání na letišti poblíž Prostějova při pohledu na kluzák prudce zahýbající kpřistávací ploše.

Zbudovy řídicí věže vyběhl další muž. „Kdo to je?“ volal při pohledu na kluzák.

„Franta! Franta Příborský,“ odpověděl instruktor.

Pilot však bez problémů vyrovnal let av pořádku přistál. Zkabiny vyskočil na travnatou plochu zalitou ještě silně hřejícím zářijovým sluncem mladý muž. Oba, instruktor izástupce správce letiště, mu šli vstříc.

„Cos to tam vyváděl?“ zeptal se instruktor.

Jednadvacetiletý mladík František Příborský si na létání vtak krásném počasí, jaké panovalo na začátku září 1938 vyprosil den volna od svého zaměstnavatele, aby se mohl věnovat svému největšímu koníčku, sportovnímu plachtařství. Divil se: „Co máš na mysli?“

„Přece tu zatáčku! Vždyť jsi mohl dopadnout na čumák!“

„Já ana čumák? To si děláš prdel?“

„Já to viděl taky. Sakra, chlape, to letadlo není tvoje! Co kdybys ho rozbil?“

„Astalo se něco? Proč tak vyvádíte?“ ptal se dotčeně Příborský.

„Protože se ti to jednou vymkne zruky, anejen že rozbiješ stroj, ale zabiješ se!“ odpověděl mu rázně instruktor.

„No aco? Je to můj život,“ odsekl mu Příborský.

„Anaše letadlo. Takže příště už nic takového nechci vidět! Nebo jsi tady skončil!“ uzavřel debatu zástupce správce letiště.

„Od jara už to stejně nebudu potřebovat. Nastoupím karmádě, udělám si pilotní zkoušky adostanu se kletcům,“ prozradil své plány mladý plachtař.

„Ty půjdeš na vojnu?“

„Jo. Na prezenční službu. Už dokonce vím, kam snejvětší pravděpodobností nastoupím, což mě ale právě sere. Chtěl jsem někam na vojenské letiště, jenže na vojenské správě mi řekli, že narukuju k6. pěšímu pluku generála Janina do Lipníka nad Bečvou.“

„Ale to je kousek odtud! Tak si sem tam zařídíš volno abudeš létat dál unás,“ konejšil ho instruktor.

„Jo, jestli ještě bude naživu, podle toho, co jsem viděl,“ poznamenal odcházející správce, aniž by se otočil.

Vesničanům nic neujde

Na dvoře statku rodiny Machalů vmalé podhorské vesnici Jašiňov nedaleko Vsetína sprstem levé ruky na rtech anamířeným ukazováčkem druhé ruky upozorňovala manželka majitele statku, svého muže, na dění na cestě před statkem. Pavel Machala, přibližně padesátiletý muž podsadité postavy, udělal pár kroků dopředu, aby viděl, co jeho ženu tak zaujalo.

Několik metrů stranou od otevřené brány statku stála dvojice mladých lidí. Mladík nakloněný kdívce jí něco ukazoval vjakési knížce.

Machala se otočil kženě, krčil rameny anechápavě vrtěl hlavou. Machalová přešla kněmu apotichu povídala: „Víš, kdo to je? Nejmladší Bednářová. Helenka. Aten kluk, to je Jarda Křečků.“

„No aco?“ ptal se udiveně Machala.

„Včera jsem ji viděla tamhle nahoře pod lesem sBéďou Zárubovým. Je to rajda!“

„Ale no tak! Takhle nemluv. Helenka je hodné děvče. Cos viděla? Dělali tam něco kpohoršení, utoho lesa?“

„No to zrovna ne, ale bůh ví, co dělali, když jsem je neviděla.“

„Prosím tě, nech toho. Také jsme byli mladí. Všude pořád něco vidíš. Raději mně pojď pomoct, potřebuju spravit zlomenou žebřinu užebřiňáku.“

Neblahé tušení generála Homoly

Divizní generál Bedřich Homola, velitel československého VII. armádního sboru se sídlem vBanské Bystrici, svolal 19. září 1938 mimořádnou poradu velitelského štábu.

„Podle posledních zpráv zPrahy se musíme připravit na možnou nutnost ubytování záloh. Pane majore, jak velká je vtéto chvíli volná ubytovací kapacita?“ zeptal se Homola velitele týlových jednotek majora Tokára.

„Takých tristo mužov by sa dalo umiestniť vnútri vbudovách každého pluku, ale vždy je možnosť postaviť ubytovacie stany, ato potom máme kapacitu podľa potreby,“ odpověděl major Tokár, téměř šedesátiletý bývalý československý legionář slovenské národnosti.

„Výborně,“ sviditelným uspokojením odpověděl velitel pluku. „Podle posledních informací zPrahy totiž vláda aprezident Beneš uvažují omobilizaci.“

„To je dobre, Maďarom je treba pohroziť,“ reagoval poté, co mu bylo uděleno povolení promluvit, major Tokár.

Oslovo se přihlásil další člen štábu: „Nejen Maďarům. Já mám rodiče ve vesnici poblíž Nového Boru, to je nedaleko České Lípy. Khranici sNěmeckem je to pár kilometrů. Kdybyste věděli, jak tam vyvádějí místní Němci! Henleinovci! Chtěli by posunout hranice, aby byli uHitlera vNěmecku! Stěžují si na útlak českých úřadů amístních Čechů! Prosím vás, jaký útlak. Jsou to spíše právě oni, co napadají místní Čechy. Právě předevčírem mi přišel dopis od rodičů. Vmístní hospodě byla rvačka mezi Čechy aNěmci. Akdo myslíte, že začal? Němci!“

„Tohle může skončit velice špatně. Hitler už delší dobu mluví onárodnostním útlaku ze strany Čechů vůči občanům německé národnosti žijícím na území Sudet. Sudetoněmecká strana už má několik let autonomii jako hlavní bod svého politického programu. Jsem přesvědčen, že Praha uvažuje omobilizaci právě ztěchto důvodů,“ reagoval generál Homola.

„Len ať si čosi začnú, veď my jim ukážeme! Len by bolo treba viacero takých bunkrov, čo sú na severu au západných hraníc republiky sNěmeckom. Také keby boli aj uhraníc sMaďarskom,“ poznamenal major Tokár.

„Diplomatické řešení je vždy lepší než vojenské,“ uklidňoval rozrušené důstojníky generál Homola.

Mobilizace

„Co se to děje? Všude je plno lidí avolají demisi, demisi!“ přiběhla 22. září odpoledne kmajoru Karlu Kopeckému, důstojníkovi hlavního štábu armády vPraze, po návratu znákupu jeho manželka Jolana.

„Poslouchám rádio. Vláda přistoupila na odstoupení pohraničních území Německu. Lidé stím nesouhlasí.“

„Aco teď bude?“

„Těžko říct. Zaslechl jsem něco omobilizaci.“

Druhého dne Karel Kopecký odemykal dveře zchodby do předsíně bytu, ve kterém bydlel se svou ženou aani ne dvouletým synem Jaroslavem, se slovy: „Jolanko, jste doma?“

„Karle, co tu děláš, přece máš být ještě vpráci,“ vyšla mu vstříc manželka adodala: „Tiše, Jareček ještě spí.“

„Musím okamžitě odjet do Račic uVyškova. Hlavní velitelství se tam stěhuje. Je vyhlášena mobilizace.“

„Mobilizace? To bude válka?“

„Doufám, že ne. Je to jen gesto, aby si Hitler uvědomil, že se jen tak nedáme. Armáda má kdnešnímu dni včetně záloh něco přes jeden apůl milionu vojáků. Jsme dobře vyzbrojeni, kromě ručních zbraní máme 469 tanků, 568 bojových letadel. Abojová morálka je skvělá.“

„Ale proč musíš odjet? Co bude snámi?“

„Co by bylo? Zůstanete tady, za pár dnů bude po všem. Naši spojenci se za nás postaví aHitler utře hubu.“

Kopecký netušil, jak prorocká slova právě pronesl. Ano, za pár dnů bude po všem. Ale nebude to Hitler, kdo utře hubu.

„Musím do Račic, kde dostanu instrukce kdalší inspekci příhraničního opevnění. Tentokrát už bude plně obsazeno vojskem ajá musím zjistit, jak to tam všude vypadá. Jsem si jistý, že vojáci jsou odhodláni hranice ubránit."

„Když jsi byl před čtrnácti dny na Opavsku na té kontrole stavby opevnění uhranic, říkal jsi, že ještě není všechno hotovo.“

„To bylo před čtrnácti dny. Ale všude probíhaly poslední nutné práce. Projedu jen část hraničního opevnění, je nás více, kteří máme takový úkol. Pak podám hlášení apřijedu domů. Neboj se, opravdu to nebude trvat dlouho.“

Netrvalo to ani týden. VMnichově se sešli představitelé Německa, Francie, Británie aItálie arozhodli opodstoupení československého pohraničí Německu. Vláda sprezidentem Benešem přes odpor armádních špiček aněkterých členů vlády 30. září mnichovský diktát přijala.

Demobilizace

„Pane prezidente, promiňte, omlouvám se, ale to snad nemyslíte vážně!“ skoro vykřikl armádní generál Ludvík Krejčí, náčelník hlavního štábu branné moci, nejvýše postavený důstojník československé armády, podléhající pouze prezidentovi. „Demobilizace? Poté, co mobilizace proběhla na jedničku abojová morálka vojska je na nejvyšší možné úrovni?“

„Ludvíku, kčemu nám bude vynikající bojová morálka, když se na nás vrhne ta strašlivá přesila německých vojsk? Vždyť by to byl masakr!“

„Pane prezidente, přeceňujete Hitlerovu přesilu. Ale ikdyby byla faktická, podívejte se na Habešany vpětatřicátém! Bránili se proti Mussolinimu tři měsíce. Přitom výzbroj tehdejší habešské armády sdnešní naší armádou vůbec nelze srovnávat. Vydržíme mnohem déle než tři měsíce. Hitlerovi dojdou síly.“

„To je příliš optimistický názor. Hitlerovo letectvo nás srovná se zemí!“

„Pane prezidente! Vtéto chvíli je ve zbrani jeden ačtvrt milionu našich vojáků adůstojníků, odhodlaných za vlast anárod položit své životy! Všichni poslechnou avykonají jakýkoliv rozkaz kboji, ale obávám se, že rozkaz nebojovat budou považovat za zradu! Zradu ze strany naší, kteří ten rozkaz vydáme. Obávám se, že budou bojovat na vlastní pěst, odmítnou opustit svá místa. Aneorganizovaný odpor povede kvelkému masakru našich řad. Uvědomte si, že jsou odhodláni khrdinskému boji!“

„Pane generále! Odmítám vést národ na jatka kvůli nějakému prázdnému hrdinství!“ vyskočil ze svého křesla prezident Beneš.

Generál Krejčí také vstal. „Hrdinství je prázdné? Možná pro vás. Pro nás, kteří jsme přísahali věrnost vlasti anárodu, nejde ohrdinství, na to nikdo nemyslí. Jde osplnění slibu, slibu nejvyššího, za jehož naplnění stojí položit životy. Ale uvědomte si, pane prezidente, že máme jednu znejlépe vyzbrojených armád vEvropě, máme téměř dokončena pohraniční opevnění, která jsou velkou obrannou hrází. Útočné operace stojí mnohokrát více sil, střeliva, energie avšeho ostatního než dobře organizovaná obrana. My můžeme bojovat – avůbec nejsme dopředu odsouzení kporážce. Navíc máme přece spojence!“

„Ti jsou stále přesvědčení, že Československo nemělo po první válce vůbec vzniknout. Vyčítají si, že vůbec šli do války kvůli nějakému Srbsku. Do války, která přinesla miliony mrtvých. Ateď se obávají další války, kterou by měli pomoci rozpoutat kvůli nám,“ zdrceně pronesl Beneš.

Generál pohlédl na svého nejvyššího velitele. Viděl však jen bezradného, zlomeného muže, který se cítil být zrazen aopuštěn.

Zoufalý prezident Edvard Beneš nevyslyšel naléhání nejvyššího velitele armády, ani naléhání mnoha dalších generálů, odhodlaných stejně jako řadoví vojáci kboji. Demobilizace byla vyhlášena. VBerlíně si navýsost spokojený Adolf Hitler snadšením mnul ruce. Do klína mu spadlo vítězství, kterým si do poslední chvíle nebyl jistý. Plánům na dobytí Evropy, které zatím choval ve své mysli, už nestálo nic vcestě. Teď se soustředíme na Francii,“ pomyslel si.

Rozhodnutí Karla Kopeckého

„Stahujeme se zopevnění. Odevzdáváme území Sudet Hitlerovi bez boje. Proč jsme ta opevnění budovali? Nezůstanu varmádě už ani den. Mám možnost přejít ksoudní stráži. Ataké to udělám. VČeských Budějovicích hledají člověka na místo zástupce ředitele české věznice avelitele soudní stráže, přihlásím se!" oznámil Kopecký manželce.

„Ty chceš odejít zarmády? Az Prahy do Budějovic?“

„Aproč ne? Tohle už není armáda, ve které jsem přísahal věrnost národu. Aproč ne do Budějovic? Když jsme tam byli všestatřicátém na výletě, líbilo se ti to velké náměstí skašnou isoutok řek Vltavy aMalše.“

„Ty myslíš, že to místo dostaneš?“

„Mám podporu zvyšších míst. Buď klidná.“

Propuštění Františka Příborského

František Příborský nastoupil vojenskou prezenční službu, na kterou se tolik těšil, 2. března 1939.

„Frantíku, buď na sebe opatrný, doba je zlá, všichni mluví oválce, aty rukuješ na vojnu. Mám otebe veliký strach,“ loučila se matka Příborská se synem na náměstí vBouzově.

Nahoře na kopci se nad nimi tyčil hrad spopraškem sněhu na střechách. František matku objal apřitiskl její hlavu khrudi. Přes její šedivé vlasy se zadíval na krásnou scenérii zalitou slunečním světlem. Usmál se ařekl: „Neboj, mami, nic se mi nestane. Spíš dávej ty pozor na tátu, ten to potřebuje víc než já.“

Františkův otec bojoval svážným plicním onemocněním, lékaři si stále nebyli jistí, zda jde onásledky těžkého zápalu plic, nebo oprojevy začínající tuberkulózy. Navíc od mládí trpěl astmatem.

„Já vím, neboj se, dám na tátu pozor.“ Udělala synovi na čele křížek apolíbila ho. „Tak sbohem. Apiš!“ tiskla Františkovi ruku, ještě když už stál na schůdcích autobusu, odvážejícího brance knástupům do kasáren.

„Ahoj, já jsem Petr, Vyhlídal Petr,“ podával Příborskému ruku mladík, ke kterému si vautobuse František přisedl. Když ale viděl, že Příborský přes okno mává matce na rozloučenou, řekl: „Nechceš si sednout koknu? Mně je jedno, jestli sedím uokna, nebo uuličky.“

„Franta Příborský, ahoj, ne, děkuju, jen tam zůstaň, já si alespoň do uličky budu moct natáhnout nohy. To je máma, ale stejně už za chvíli pojedeme.“

Měl pravdu, řidič nastartoval autobus aten se dal do pohybu. František nakloněný přes Petra koknu ještě jednou zamával matce na rozloučenou aposadil se.

„Co myslíš, budeme někdy nasazeni proti Němcům?“ ptal se Petr Františka.

„Netuším. Ale rukujeme kčeskoslovenskému vojsku, tak doufám, že budeme, když bude třeba, bojovat skaždým nepřítelem.“

Ani jeden znich netušil, že varmádě, ke které za několik hodin nastoupí do hodnosti vojína, což je, jak jim řekl při nástupu jejich první vojenský velitel, víc než civilista, nebudou déle než něco přes tři týdny. Nestačili se ani pořádně seznámit snáležitostmi vojenského života, neboť po dvanácti dnech, které prožili vhodnosti vojínů aběhem kterých se naučili rozeznávat vojenské hodnosti na výložkách, přišel 14. březen aokupace. Brzy nato byla československá armáda hitlerovskými okupanty rozpuštěna aoba se opět ocitli mezi civilisty. Vnitřně se však už cítili být vojáky armády okupovaného státu, navíc zavázanými přísahou věrnosti kvlasti.

Odvaha, vlastenectví azbabělost

„Pane předsedo, právě přišel zástupce velitele hlavního štábu armády generál Fiala spolu sšéfem rozvědky Moravcem ažádají omožnost promluvit na zasedání vlády,“ sděloval šeptem kuchu premiéra Berana nakloněný vedoucí jeho kanceláře.

Bylo pozdní dopoledne 11. března 1939 ačeskoslovenskou vládou, zasedající nepřetržitě od sedmé hodiny ranní, zmítalo už skoro dvě hodiny vzájemné překřikování ministrů nad právě probíhající vládní krizí na Slovensku anad nečekaně rychle se zhoršujícími vztahy sMaďarskem aPolskem.

„Řekněte jim, že nyní je úplně vyloučeno, aby kvůli čemukoliv, sčím přicházejí, bylo jednání vlády přerušeno. Jděte!“

Vládní úředník vrozpacích couval ke dveřím, ale ty se otevřely aobjevil se vnich přednosta 2. oddělení hlavního štábu ade facto velitel československých zpravodajských služeb plukovník František Moravec.

Hluk vmístnosti ustal avšechny hlavy přítomných ministrů se otočily směrem kpříchozímu.

„Pane předsedo vlády, žádám ookamžité slyšení ve věci, která nestrpí odkladu,“ řekl Moravec pevným arozhodným hlasem.“

„Co si to dovolujete…,“ chtěl premiér Beran vykázat důstojníka zmístnosti.

Ale to už se vedle Moravce objevil igenerál Fiala. „Pane premiére, omlouváme se za náš vpád, ale máme informace, které vám musíme okamžitě sdělit. Prosím, přerušte na několik okamžiků jednání vlády.“

Rudolf Beran vstal, přejel pohledem překvapené tváře ostatních členů vlády ařekl: „Prosím pány ministry vnitra, zahraničí aobrany, aby mne následovali. Sejdeme se opět všichni za patnáct minut.“

Když se za Beranem adalšími pěti muži zavřely dveře jeho osobní kanceláře, podíval se přísně na Františka Moravce ařekl jediné slovo: „Mluvte!“

„Pane předsedo, páni ministři, na základě nejnověji zjištěných informací jsem nucen konstatovat, že země bude za čtyři dny okupována nacistickým Německem aSlovensko vyhlásí samostatnost. Jsou mi známy ipodrobnosti německých operačních plánů, mám přesné informace oseskupování německých vojsk voblastech kolem hranic adalší věci.“

Ministr zahraničí František Chvalkovský okamžitě reagoval: „To jsou naprosté nesmysly, takovým zprávám vůbec nevěřím. Včera hovořil Hermann Göring vBerlíně sradou našeho velvyslanectví velmi vlídně azmínil imožnosti dalšího vzájemného jednání.“

Generál Fiala udělal dva kroky dopředu před Moravce aodpověděl: „Věříte více Göringovi, než našim zpravodajcům?“

František Moravec se postavil vedle svého nadřízeného. „Splným vědomím všech dopadů toho, co teď doporučím, vás pane předsedo, žádám, abyste nechal vládu odoporučených opatření hlasovat. Navrhujeme…,“ krátce pohlédl na generála Fialu, který jen mlčky přikývl. „Navrhujeme protestní odchod vlády do exilu. Dále navrhujeme okamžité zničení muničních azbrojních továren, vyhození budovy generálního štábu do povětří, odlet vojenského letectva do neutrálního zahraničí. Adoporučuji zvážit řadu dalších kroků, které by posloužily jako demonstrace pro světovou veřejnost, jaké je cítění československého lidu.“

Předseda vlády Beran pohlédl na ministra obrany generála Jana Syrového. Ten přimhouřil oči as pohledem upřeným do Moravcovy tváře se zeptal: „Jsou vaše informace zověřeného zdroje?“

„Pane generále, kdyby tomu tak nebylo, nestál bych tady snimi.“

„Takže jste si vědom, co navrhujete? Vybízíte ke vstupu do války sNěmeckem.“

„Ano, pane generále, mluvím oválce, oobranné válce, kterou jsme nuceni zahájit ještě před prvním útokem Hitlera na naši zem,“ řekl Moravec.

„Ale Adolf Hitler přece verbálně útočí na Československo už dávno,“ snažil se situaci alespoň trochu zlehčit ministr vnitra Otakar Fischer.

„Promiňte, pane ministře, ale tohle není verbální útok, to je okupace Československa, která začne za tři dny,“ odpověděl mu šéf rozvědky.

„Pane předsedo…,“ oslovil ministr obrany Syrový Rudolfa Berana, „to, co jsme se právě dozvěděli od plukovníka Moravce, je věc natolik vážná, že ji musíme předložit celé vládě, aby ona rozhodla.“

„Amohu znát váš názor na návrh kzahájení bojů sNěmeckem už vtéto chvíli? Tedy abychom si rozuměli, chci vědět, jaký postoj jste se rozhodl prosazovat ve vládě, pokud ovšem už jste rozhodnut.“

„Jsem rozhodnut podporovat návrhy plukovníka Moravce,“ odpověděl ministr obrany.

„Děkuji vám, děkuji, pane generále,“ sradostným tónem vhlase okamžitě poděkoval ministrovi Moravec.

„Neděkujte, slyšíte názor, který nemusí vkonečném důsledku nic znamenat,“ mírnil nadšení zpravodajského důstojníka ministr.

Předseda vlády Beran pokynem ruky zastavil další debatu. „Otom všem, co jste nám, pánové, přišli říci, rozhodne vpříštích okamžicích vláda. Můžete jít.“

„Pane předsedo, děkujeme, že jste nás vyslechl. Když dovolíte, počkáme zde vbudově na závěrečné rozhodnutí vlády,“ uklonil se premiérovi generál Fiala aotočil se kodchodu. František Moravec se rozloučil také aFialu následoval.

Jednání vlády oMoravcových návrzích nervalo déle než dvacet minut. Poté, co jednotliví ministři vyslechli informace, se kterými zpravodajský důstojník přišel, ijeho návrhy, všechna navrhovaná opatření zamítli. Jen jediní dva ministři podporovali uskutečnění všeho, co Moravec doporučoval: ministr obrany generál Jan Syrový aministr dopravy divizní generál Alois Eliáš.

Útěk před gestapem

„Co budeme dělat?“ zeptal se generál Fiala Františka Moravce.

„Nevím, co budete dělat vy. Já mám za hodinu důležitou schůzku apo ní se teprve budu rozhodovat, co dál.“

Zástupce velitele hlavního štábu armády Fiala si uvědomil, že ptát se šéfa rozvědky na to, ským se má sejít, je vyloučeno. Proto jen mlčky přikývl. Vpříštím okamžiku se však přece jen rozhodl. „Informujte mě inadále ovšem důležitém. Já se teď půjdu poradit sostatními členy hlavního štábu, co dál dělat po vašich informacích apo rozhodnutí vlády.“

„Na žádné dlouhé porady teď není čas,“ odpověděl Moravec. „Připravit se na okupaci azačít okamžitě, to je to jediné, co nám zbývá.“

Schůzka, okteré Moravec mluvil, bylo setkání se zástupcem britské rozvědky MI6 vPraze Haroldem Gibbonsem.

Když se Gibbons dozvěděl, jak Beranova vláda rozhodla, okamžitě požádal své nadřízené vLondýně opřidělení mimořádných finančních prostředků, 1000 dolarů a200 liber, kpokrytí nákladů Moravcova útěku do Anglie. Během následujících dvou dnů pak oznámil vedoucím důstojníkům MI6, že převzal od Moravce všechny nejdůležitější dokumenty československé zahraniční rozvědky ijeho osobní archiv.

Mezitím probíhala vnaprostém utajení příprava plánu pro Moravcovu cestu do exilu alikvidace všech dokumentů zpravodajské služby, které nesměly vžádném případě padnout do rukou okupantů.

Když se komando gestapa hned 14. března včasných ranních hodinách snažilo dopadnout plukovníka Františka Moravce vPraze, už byl vbezpečí za hranicemi. Aprostřednictvím královských britských kurýrů ajejich diplomatické pošty se kněmu velmi brzy dostaly zpět ikompletní seznamy československých tajných vojenských acivilních agentů, vpodstatě celá léta budovaná Moravcova zpravodajská síť.

Odhodlání

Krátce po čtvrté hodině odpolední dne 14. března 1939 se ozvalo zaklepání na dveře bytu penzionovaného armádního generála Josefa Bílého vpražské Mikulandské ulici. Bílý otevřel dveře. Na chodbě před ním stáli tři muži: generál Alois Eliáš, generál Sergej Vojcechovský agenerál Hugo Vojta.

„Pane generále, omlouváme se, ale telefonní linky jsou natolik přetížené, že jsme se po několika pokusech dovolat se kvám rozhodli přijít bez ohlášení.“

Josef Bílý ustoupil hlouběji do předsíně. „Jen pojďte, jsem velmi rád, že jste přišli. Od rána na vás čekám, poslouchám rozhlas ajsem doslova zděšen. Před chvílí hlásili, že Slovensko vyhlásilo svůj vlastní Slovenský stát!“

„Ano, to je pravda. Víme, že včera jednali vBerlíně sHitlerem Jozef Tiso aFerdinand Ďurčanský. Německý kancléř jim řekl, že buď okamžitě vznikne Slovenský stát jako spojenec Německa, nebo dovolí maďarským jednotkám vpadnout na území Slovenska ato se stane součástí Maďarska!“

„Odkud máte tyto informace?“ ptal se Bílý.

„Od Františka Moravce. Naše tajné služby ještě fungují,“ odpověděl mu Vojcechovský.

„Akde je Moravec?“

„Nevím, ale jsem si jist, že vbezpečí,“ odpověděl generálovi ministr Eliáš.

„Odložte si apojďte, pojďte,“ energicky zval již sedmašedesátiletý Bílý důstojníky dovnitř. Potom za nimi zavřel dveře.

Jakmile se trojice usadila kolem menšího konferenčního stolku, hostitel se zeptal: „Co vám mohu nabídnout? Čaj, kávu, nebo něco silnějšího?“

„Rád si svámi připiju na vaše zdraví, pane generále,“ odpověděl Eliáš. „Já také,“ přidal se Vojta.

„Říkáte, že naše tajné služby stále fungují?“ zeptal se Bílý, když odložili skleničky.

„Ano, zpravodajská síť vytvořená vzahraničí iuvnitř nám bude věřím inadále kdispozici. Musíme ale být velice opatrní, zaznamenali jsme již několik pokusů ojejí infiltraci ze strany německých imaďarských tajných služeb,“ odpověděl Bílému generál Vojcechovský.

„Aco armádní jednotky jako takové? Jak stěmi to vypadá po demobilizaci?“

„Menší množství nižších velitelských kádrů již opustilo území státu vpokusu oemigraci buď do Sovětského svazu, nebo do Francie, případně do Anglie,“ řekl Eliáš. „Kontakty do většiny míst, kde byly dislokovány naše armádní jednotky, ale máme.“

„Máte spojení ina bývalé vyšší velitele?“ ptal se dále Bílý.

„Můžeme toto spojení vyzkoušet, obnovit, případně vybudovat. Proč se ptáte?“ zeptal se generála Vojcechovský.

„Protože jsme vojáci, jejichž vlast byla napadena aje trhána na kusy!“ téměř vykřikl Josef Bílý. „Amy jsme přece přísahali věrnost Československé republice. Když nás opustili naši spojenci, my naši vlast opustit nemůžeme anesmíme. Vtéto chvíli jsme tady sice jen čtyři, ale zato máme celoživotní vojenské zkušenosti. Navrhuji vytvoření odbojové skupiny pod názvem Rada starších. Jejími členy budeme zatím jen my, ale postupně přibereme další. Naším cílem nechť je jediné: osvobození Československa anávrat kmezistátním hranicím vté podobě, jakou měly před podpisem mnichovského diktátu!“

Za pět dní po zahájení okupace Československa hitlerovským Německem, 20. března 1939, seděla ukulatého stolu vbytě generála Josefa Bílého už pětice vysokých důstojníků československé armády: kromě armádního generála Josefa Bílého tu byli generálové Sergej Ingr, Hugo Vojta, Bohuslav Všetička aSergej Vojcechovský aplukovník Čeněk Kudláček. Vzájemný rozhovor se točil kolem jediného tématu: založení ilegální československé armády pod názvem Obrana národa. Název navrhl sám armádní generál Josef Bílý. Přítomní souhlasili aBílého zvolili svým nejvyšším velitelem.

„Proč tu není generál Eliáš?“ ptal se plukovník Kudláček.

„Protože má důležité úkoly ve vládě. Ale mluvil jsem sním včera aví všechno, co vám teď řeknu,“ odpověděl mu Josef Bílý. „Hlavním viníkem československé katastrofy zroku 1938 jsou politické strany. Jejich partikulární zájmy dlouhodobě oslabovaly obranyschopnost republiky. Ztoho důvodu je vám doufám naprosto jasné, že naše činnost bude zásadně apolitická. Dále to byla hlavně Francie, která nedodržela spojenecké závazky. Nicméně nesmíme rezignovat na udržení kontaktů sPaříží, atak se budeme věnovat itomuto tématu, ale jak říkám, ryze vojensky. Nicméně otázky vojenské diplomacie probereme příště.

Teď kdomácímu prostředí. Navrhuji následující tři základní okruhy činnosti Obrany národa: Za prvé sabotážní ateroristické akce doma vpřípadě války apříprava těchto akcí vmíru, za druhé otevřená vojenská revoluce doma ve vhodném okamžiku války za účelem vyhnání německé armády aobsazení celého území bývalé ČSR aza třetí udržení národního ducha, morálky akázně. Vtéto chvíli vytvoříme dvě centra: pražské abrněnské. Bohouši…,“ obrátil se Bílý ke generálovi Všetičkovi, „… přijal bys pověření křízení moravské divize?“

„Bude mi ctí apotěšením,“ odpověděl Všetička.

Příborský vstupuje do Obrany národa

„Franto, nazdar! Tak jsem tě přece jen našel,“ řekl Petr Vyhlídal, když vstoupil do obchodu sdomácími potřebami vBouzově, ve kterém František po propuštění do civilu pracoval jako příručí.

„Petře, kde ty se tady bereš?“ radostně skoro vykřikl František.

„To víš, máte tady jeden znejhezčích hradů, tak jsem si řekl, že si udělám výlet.“

„To jste se rozhodl velmi dobře, mladý muži,“ vmísila se do rozhovoru majitelka obchodu Lorencová. „Aodkud jste knám přijel?“

Vyhlídal si všiml gesta Příborského stojícího za zády své šéfové anabádajícího prstem na rtech kmlčení.

„Ale tady odvedle zvesnice,“ odpověděl Vyhlídal.

„Acože hledáte Frantu? Avůbec, jak to, že jsem vás tu nikdy neviděla?“

„Frantova maminka mi říkala, že teď vypomáhá vobchodě, ale já se zapomněl zeptat, ve kterém, atak už jsem byl vkoloniále iv drogerii, proto ta veliká radost, že jsem ho konečně našel.“

„Atak, už to chápu. No, Františku, zavíráme sice za dvě hodiny, ale jestli chceš, můžeš dnes už jít domů, já to tady zastanu sama.“

Když oba mladíci vyšli zobchodu na ulici, Příborský skoro šeptem, jakoby vobavách, že by ho mohl někdo slyšet, řekl Vyhlídalovi: „Ona je strašně zvědavá, ale jinak je to docela hodná ženská. Když nás poslali do civilu, dala mi práci vobchodě, ikdyž nemusela, tolik zákazníků, že by je nestačila obsloužit sama, tady nemáme. Jenom je to bohužel hrozná klepna, nic si nenechá pro sebe. Proto ten prst na rtech.“

„Dobře jsi udělal. Já za tebou přijel ve věci, která vyžaduje naprosté utajení. Když nás propustili, odjel jsem ke strýci do Prahy. Je to bývalý voják zpovolání, dělal provianťáka. Aten mě seznámil slidma, co si to chtějí rozdat se skopčákama. Teda po vojensku, doopravdy. Aproto jsem tady. Šel bys do toho taky?“

„Nerozumím, jak rozdat po vojensku?“ ptal se Příborský.

„Byla založena ilegální armáda, jmenuje se Obrana národa. Jsou vní ti, kteří nepomýšlejí na útěk za hranice, ale chtějí sHitlerem bojovat tady. Ti, co nechtěli demobilizaci po Mnichovu. Už chápeš?“

„Částečně.“

„Ašel bys teda do toho?“

„To záleží na tom, co by se po mně chtělo ajestli bych to zvládl,“ odpověděl František.

„Výborně. Myslíš, že bys mohl příští týden vneděli přijet do Prahy?“

„To bych asi mohl.“

„Tak to je úplně skvělé! Seznámím tě sjistým člověkem aten ti řekne, co by se po tobě chtělo. Vítej vObraně národa!“ Petr Vyhlídal stiskl Františkovi ruku.

Otýden později pak Vyhlídal vPraze představil Příborského majoru Hájíčkovi. „Slyšel jsem, že prý jste pilot,“ ptal se Hájíček.

„Jenom tak napůl,“ odpověděl František Příborský. „Létal jsem jenom na kluzáku. Ale křízení motorových letadel oprávnění nemám.“

„To ale vůbec nevadí. Když jste létal na kluzáku, znáte velkou část Moravy shora, což se může hodit. Létal jste inad Beskydami?“

„To spíše ne, možná dvakrát třikrát, od mého domovského letiště poblíž Přerova už je to přece jen trošku daleko. Jednou jsem byl na letišti ve Zlíně.“

„Také nevadí. Ale znáte Beskydy? Myslím tu část poblíž Lysé hory apak dál kseveru.“

„Na Lysé hoře jsem několikrát byl, pak jsem také prošel hřebenovku od Lysé do Jablunkova. Atak trochu to znám, ico se kopců kolem Rožnova aFrenštátu pod Radhoštěm týká.“

„No tak to je úplně vynikající! Dám vám kontakt na jistého člověka zFrýdku aten vám řekne, co bychom potřebovali. Já mohu jen prozradit, že půjde opřevádění lidí skrze Beskydy do Polska. Nemáte nic proti tomu, že ne?“

„Samozřejmě že ne, pane majore. Naopak, už se moc těším, až se zase projdu po těch kopcích kolem nejkrásnější beskydské hory, kterou Lyska, jak my říkáme Lysé hoře, bezesporu je.“

Radost prezidenta Beneše

Přesně v10 hodin dopoledne dne 25. března 1939 přistála na stole exilového prezidenta Československa Edvarda Beneše vsídle jeho kanceláře vChicagu dešifrovaná depeše zPrahy:

23. 3. 1939, Praha
Zpráva oorganizování domácího odboje.

Generálové J. Bílý, S. Ingr aS. Vojcechovský se dohodli na vytvoření vojenské odbojové skupiny pod názvem Obrana národa. Vnejbližších dnech bude vytvořeno hlavní velitelství ON vPraze včele sgen. Josefem Bílým, gen. Bedřichem Homolou aplk. gšt. Čeňkem Kudláčkem, se kterým se počítá pro funkci náčelníka štábu Obrany národa. Členové gen. štábu: gen. B. Neumann, plukovníci generálního štábu B. Boček aJ. Vedral, vjednotlivých sekcích pak plk. J. Churavý, pplk. J. Balabán, pplk. J. Mašín, pplk. F. Hieke-Stoj, mjr. gšt. J. Hájíček, gen. A. Vicherek, mjr. gšt. J. Kašpar adalší.

Pod hlavní štáb budou spadat velitelství zemská, velitelství Čechy sgenerálem Hugem Vojtou aplk. gšt. Josefem Kohoutkem, velitelství Morava sgenerálem S. Ingrem ajeho zástupcem gen. B. Všetičkou. Zvláštní oblastní velitelství Velká Praha bude pracovat pod velením generála Homoly. Zemská velitelství se dále člení na krajská velitelství vúrovni divize ata pak dále na okresní velitelství na úrovni pluku. Vhodné velitelské osobnosti se hledají mezi bývalými důstojníky československé armády.

ON byla vytvořena, aby ve vhodnou příležitost zorganizovala celostátní ozbrojené povstání. Lze se domnívati, že Německo se časem dostane do mezinárodní izolace aspojené demokratické síly Evropy napomohou knávratu ksituaci před mnichovskou konferencí. Prozatímní nejvýznamnější činností Obrany národa bude její zpravodajská práce. Předpokládá se vydávání časopisu Vboj ataké sabotážní akce. Spolupráce sodbojovými organizacemi, politickým ústředím apetičním výborem „Věrni zůstaneme“ je vzájmu prezidenta Edvarda Beneše.

Prezident dočetl depeši, vstal, přešel koknu své kanceláře apohlédl ven na rušnou chicagskou ulici. „To by mohlo pomoci…,“ zašeptal.

Již při odjezdu zČeskoslovenska vříjnu 1938 plánoval Beneš zůstat tři měsíce ve Velké Británii apoté obdobnou dobu vUSA, kde přijal dočasnou profesuru na univerzitě vChicagu. Vlétě 1939 počítal snávratem do Londýna kvůli organizaci odboje. ZČSR Beneš odletěl 22. října 1938 av Londýně spolupracoval především sJanem Masarykem aHubertem Ripkou. Velkou Británii zvolil, protože předpokládal změnu evropské politiky avznik centra protiněmecké rezistence vLondýně. Koncem roku 1938 přijel do Londýna jeho bratr Vojtěch, který od září 1938 připravoval českou aslovenskou krajanskou obec ve Spojených státech na Benešův příjezd, stejný úkol měl vLondýně od počátku roku 1939 Jan Masaryk, jenž zde mohl využít mnoha osobních kontaktů.

Depeše udělala prezidentovi velkou radost. Věděl, že skutečnosti vní zmíněné změní názor amerických ibritských politiků na něho samotného, kterého stále považují za soukromou osobu. „Teď už bude možné mluvit oČeskoslovensku jako ostátě, který se nevzdává,“ řekl nahlas exilový prezident. Jako několikrát vuplynulých měsících promluvila vjeho duši navždy zabydlená výčitka, hlodající vjeho mysli od konce října předchozího roku.

Tři přátelé aláska

Béďa Záruba aJarda Křeček, oba dvaadvacetiletí mladíci zJanišova uVsetína, seděli na kostkované dece na břehu vodní nádrže Bystřička asledovali odva roky mladší Helenku Bednářovou, právě vycházející zvody na břeh. Byla žhavá druhá červnová neděle roku 1939. Trojice mladých lidí vyjela ráno vlakem zvsetínského nádraží do vesnice Bystřička, odkud pak pěšky dorazili téměř po hodině chůze kpřehradní hrázi. Koupání si plánovali dlouho předem, vlastně už od začátku června čekali na vhodný den se slunečným počasím. Už druhý měsíc si zvykali na poměry vprotektorátu Čechy aMorava. Všichni tři měli štěstí: jejich rodiny nezavdaly žádný důvod kpozornosti ze strany německých protektorátních úřadů. Atak se mohli mladíci vklidu věnovat své práci ve Zbrojovce vJablůnce. Záruba byl vyučený soustružník, Křeček byl vyučený frézař. Oba se ve volném čase zabývali sportovní střelbou, oba byli skvělí střelci smedailemi zmnoha soutěží. Vpráci se podíleli na výrobě výborné výcvikové vzduchovky ČZ vzor 35, která měla pažbu jako vojenská puška. Během dvou let po nástupu do zaměstnání se oba vypracovali na pozice zkušebních střelců aseřizovačů. Majitelé Zbrojovky svoji slavnou vzduchovku vyváželi do několika zemí Evropy. Bedřich iJaroslav svými schopnostmi vydatně přispívali ke kvalitě vyvážených pušek. Když německá armáda vbřeznu 1939 Zbrojovku obsadila, ve struktuře výroby se nic nezměnilo. Zvýšilo se jen množství vyráběné munice. Ajestli si Němci něčeho všimli, byly to právě výsledky střelby do terče uobou mladíků při zkušebních továrních střelbách, při kterých jen uznale pokyvovali hlavami.

Helenka Bednářová připlavala ke břehu, vmělké vodě vstala aprotřepávala si vlasy. „Podívej se na ni. Ty mokré vlasy ji dělají ještě hezčí,“ řekl Bedřich Záruba.

„Amně se líbí, když je má suché avlnité. To pak vypadá jako nějaká filmová hvězda,“ odpověděl Jaroslav Křeček. Oba byli do Heleny Bednářové zamilovaní až po uši. Zároveň to byli nejlepší kamarádi – astejně tak to platilo pro Helenu. Mnohem více volného času trávila snimi oběma než sděvčaty zvesnice, ato už od doby, kdy jí bylo šestnáct aoba kluci slavili osmnáctiny.

Pár metrů od místa, kde oba mladíci seděli, zazněla němčina. Pohlédli tím směrem. Kolem procházela trojice německých vojáků. Jeden znich se zastavil azálibně si prohlížel ke břehu se blížící Helenku Bednářovou. Béďa Záruba nelenil, okamžitě vyskočil zdeky, skočil po hlavě do vody arychle plaval Helence naproti. Připlaval těsně kní apošeptal jí: „Dělej, jako že patříme ksobě. Ten Němec na tebe zírá, budeme se chovat, jako že jsme manželé. Až vylezeme zvody, otři si obličej apodej mi ručník, utřu ti záda.“ Snažil se vlastním tělem zakrýt dívku před pohledem vojáka. Helena udělala, co jí říkal, akdyž jí Béďa otřel záda ručníkem, obrátila se kněmu apolíbila ho letmým polibkem. Voják se ušklíbl avydal se za svými dvěma kumpány.

„Co to tady předvádíte?“ zeptal se Jaroslav Křeček.

„Bylo třeba odehnat dotěrný hmyz,“ se smíchem odpověděl Béďa akývl hlavou směrem kněmeckým vojákům.

Ale Helena se zamračila. „Děláte si srandu, ale já už tady nechci být. Jenom co uschnu, oblékneme se apůjdeme pryč.“ Udělali, jak řekla.

Rodina Storchů vČeských Budějovicích

„Víš přece, že já si sbratrem Erichem vůbec nerozumím. Ostatně ty také ne. To už jsi zapomněl, jak jste se kvůli Hitlerovi pohádali do krve, když jsme byli naposled před dvěma lety vHlučíně na návštěvě? Jen si vzpomeň, jak mluvil oHitlerovi jako onaprostém šílenci. To, že nám Erich nabídl možnost bydlení ve druhé polovině jeho dvojdomku, je sice od něho hezké, ale tady máme obchod. Čím bychom se vHlučíně živili?“

Ilegální apolitická armáda

Setkání sJosefem Sousedíkem

Převaděčka Marie Pětrošová

Bedřichův úkol

Milenci apřevaděči

Válka

Marná výzva kpovstání

Kdo dřív přijde…

Plány odboje

Nepřátelé na stopě

Ingr versus Moravec

Skupina Národní odboj

Přechody hranic

Příprava na převrat

UKašparů vDobrušce

První výslech převaděčky

Informovanost gestapa roste

Cesta do Frýdku-Místku

Honicí pes za patami

Blízko odhalení

Druhé zatčení Marie Pětrošové

Zmizení Příborského

Konfidenti

Gestapo ve vsetínské Zbrojovce

Naplnění snu Thomase Storcha

Překvapení se jmenuje Věra Hořanská

Helena poznává pivní vílu Věru

Tomáš Čáp

Gestapo na stopě

Dopadení generála Bílého

Znepokojený prezident

Naverbování podplukovníka Reše

Útěk na poslední chvíli

Slabiny organizace

Narození malého Bedříška

Londýn chce povstání

Láska abolest

Beskydy – brána úniku

Netušený odboj Karla Kopeckého

Úspěchy SS-Hauptsturmführera Johanna Hageho

Podezřelá zvědavost

Tragický konec Marie Pětrošové

Setkání spartyzánem

Hra na schovávanou

Poslední převádění Václava Přečka

Oprávněné pochybnosti

Přituhuje

Prozrazení

Akce Podolánky

UPřečků

Příprava útěku

Seznámení

Bedřichův útěk

Tři králové

Konec Obrany národa

Zárubův kontakt

Morávkův kontakt

Konec Věry Hořanské

Hage se vzteká

Konec skupiny Národní odboj

Osudový omyl Františka Moravce

Smrtelná důvěra

Hrdinská smrt kapitána Morávka

Oběť heydrichiády

Osiřelí bojovníci

Storch, Prokeš, Zídek

Likvidace pokračuje

Setkání přátel

Živého mě nedostanou

Smrt Bedřicha Záruby