Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. et Mgr. Marek Vácha, Ph.D.

EUTANÁZIE

definice, historie, legislativa, etika

Recenze: Doc. MUDr. Jiří Šimek, CSc.

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2019

Fotografie na obálce Marek Vácha (hory u Santa Ana, Argentina, 2011)

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 7387. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

Počet stran 112

1. vydání, Praha 2019

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-1159-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-1158-9 (pdf)

ISBN 978-80-271-2575-3 (print)

Úvod

V současné České republice snad nenajdeme diskutovanější bioetické téma, než je legalizace eutanázie. V květnu 2017 provedlo Centrum pro výzkum veřejného mínění zkoumání názoru na eutanázii. Šetření se zúčastnilo 1019 respondentů starších 15 let. S uzákoněním eutanázie souhlasilo 63 % občanů ČR.[1]

V nedávné minulosti vznikly v České republice hned dva návrhy zákonů týkající se tzv. důstojné smrti – první v roce 2008 od senátorky Václavy Domšové (ČSSD), druhý z května 2016 od skupiny poslanců v čele s Jiřím Zlatuškou (ANO). Vývoj naznačuje, že návrhy nepochybně nebyly poslední. V současnosti, tj. na jaře roku 2019, organizuje Česká lékařská komora další konferenci k této problematice. Téma je tedy vysoce aktuální.

Kniha je určena primárně studentům medicíny a sleduje schéma obvyklé v přednáškách z lékařské etiky (definice problému, argumenty, legislativa). Text je ovšem psán tak, aby byl srozumitelný i pro širokou veřejnost a přispěl také do celonárodní debaty. V první kapitole jsou definovány pojmy, s nimiž se čtenář setká, a dozví se zde, že samotné slovo „eutanázie“ je jedním z nejobtížněji definovatelných termínů lékařské etiky. Pokračujeme stručným historickým exkurzem, jehož smyslem je přinést fakta o vývoji v poválečné euroatlantické civilizaci a především o dění v Evropě, neboť jakákoli dobrá etika nezbytně začíná neutrálním a přesným popisem problematiky a znalostí lékařských a historických faktů. Následuje kapitola deskriptivní etiky s uvedením všech argumentů pro uzákonění eutanázie a všech argumentů proti. Předposlední kapitola se věnuje kodexům a dokumentům a závěrem jsou uvedeny úvahy o eutanázii hlavních náboženských systémů současné Evropy.

Celá kniha představuje významné rozšíření a doplnění kapitoly o eutanázii z naší učebnice Základy moderní lékařské etiky (Vácha a kol., 2012).

1 https://cvvm.soc.cas.cz/media/com_form2content/documents/c2/a4360/f9/ov170615.pdf

1Pokus odefinici

Existuje jen málo termínů voblasti lékařské etiky, které by měly vdějinách au různých autorů tolik odlišných obsahů jako právě slovo „eutanázie“. Etymologicky se jedná o„dobrou smrt“. Eu znamená řecky „dobrý, správný“[2] athanatos smrt. Vdnešním úzu ovšem eutanázií myslíme něco zcela odlišného než „dobrou smrt“, neboť máme spíše na mysli situaci, kdy lékař chce zabít azabije (skutkem či nečiněním) svého pacienta na jeho aktivní žádost. Pacient ovšem musí mít dostatečnou mentální kapacitu, musí mít dostatečné informace anesmí jednat pod nátlakem.

Podle Světové lékařské asociace (WMA) je eutanázie „vědomé aúmyslné provedení činu sjasným záměrem ukončit život jiného člověka za následujících podmínek: subjektem je kompetentní informovaná osoba snevyléčitelnou chorobou, která dobrovolně požádala, aby její život byl ukončen; jednající ví ostavu této osoby ao jejím přání zemřít akoná tento skutek sprvořadým úmyslem ukončit život této osoby; askutek je proveden se soucitem abez osobního zisku“[3] (WMA, 2015; Stehlíková, 2012, s. 17).

Světová zdravotnická organizace (WHO) definuje eutanázii jako „úmyslný čin provedený jednou osobou súmyslem buď bezbolestně přivodit smrt, nebo zabránit prevenci smrti přicházející zpřirozených příčin, vpřípadech terminální nemoci nebo ireverzibilního kómatu jiné osoby“[4]. Podobnou definici najdeme rovněž ukanadské zvláštní senátní komise pro eutanázii aasistovanou sebevraždu, kde eutanázie je „úmyslný čin provedený jednou osobou súmyslem ukončení života jiné osoby za účelem úlevy od utrpení, kde tento čin je příčinou smrti“[5].

1.1Pasivní eutanázie

Dříve se odlišoval itermín „pasivní eutanázie“, tedy neudělání ničeho, např. zastavení kurativní léčby svědomým úmyslem způsobit pacientovi smrt. Proti tomuto termínu stála „aktivní eutanázie“, která byla definována jako vědomý akt súmyslem ukončit život pacienta na jeho vlastní žádost.

Rozdíl mezi „aktivní“ a„pasivní“ spočívá vtom, že uaktivní eutanázie je něco aktivně uděláno súmyslem ukončení života pacienta; upasivní eutanázie se neudělá něco, co by jinak mohlo prodloužit život pacienta. Termín „pasivní eutanázie“ se dnes již neužívá, neboť je příliš široký – nedělání ničeho může být někdy eticky zcela přijatelné, vždyť nikdo nic nenamítá proti „ustoupení smrti“, udržování života pacienta uměle aza každou cenu. Jindy jde ovelmi problematické jednání, pokud lékař sice nedělá nic, ovšem súmyslem zabít, zatímco jeho terapeutický pokus by mohl pacientovi významně prodloužit život (Haškovcová, 2015, s. 182–183). Někdy je tendence nazývat „pasivní“ eutanázií situaci, kdy jsou odstraněny přístroje podporující život nebo je zastavena výživa či zavodňování pacienta. Termín „pasivní eutanázie“ tak může být považován za oxymoron (Muckart, 2014, s. 259–260).

Slovo „pasivní“ však vněkterých případech nemusí být správným výrazem, neboť odstranění život udržujících prostředků od umírajícího pacienta je dozajista aktivním činem. Pokud by cizí člověk nějak pokoutně vniknul na oddělení aodstranil uvedené život udržující prostředky, vnímali bychom jej jako vraha. Někdy se používá ispíše novinářský termín „strategie odkloněné stříkačky“, čímž se rozumí vynechání zásahů, které již lidský život nemohou zachránit, nýbrž jen prodloužit za cenu dalšího utrpení nemocného ijeho rodiny (Pražský, 2013). Eutanázie by pak byla nazvána „strategií přeplněné stříkačky“ (Haškovcová, 2015, s. 182).

1.2(Aktivní) Eutanázie

Dnes je snaha vymezit pojem „eutanázie“ třemi body: musí být přítomna (1) aktivní žádost pacienta, (2) intence lékaře zabít avěc je provedena (3) skutkem nebo nečiněním.

Eutanázie je tedy záležitostí chtěnou ze strany nemocných. Nejedná se tudíž ozabíjení pacientů vkómatu, zabíjení novorozenců ani zabíjení nemocného trápícího se zvířete[6] (ikdyž se vběžném úzu mluví oprogramu eutanázie[7] vobdobí národního socialismu vNěmecku, známého pod krycím názvem „T4“ – jednalo se zde ovybíjení mentálně nemocných, aniž by byli oni sami nebo jejich zákonní zástupci tázáni; nejednalo se tedy oeutanázii, jak ji chápeme vsoučasném lékařském prostředí).

Podle principu dvojího efektu rovněž není eutanázií tlumení bolesti opioidy, ikdyž opioidy tlumí dechové centrum, zpomalují peristaltiku aurychlují smrt. Zde totiž chybí lékařův úmysl zabít. Jeho hlavní intencí je odstranit bolest, azkrácení života tak vyplývá zakce jako nezamýšlený vedlejší efekt, eticky neproblematický, neboť eutanázie zde není vúmyslu jednajícího, dobrý účinek vyváží nebo ipřeváží účinek špatný aza dané situace nelze ukonkrétního pacienta odstranit bolest jinak než opioidy.

Je ovšem rozdíl mezi „ponecháním zemřít“ (letting apatient die) azabitím (making apatient die) (někdy iv české literatuře zmiňované jako rozdíl mezi letting die akilling, kdy vprvním případě pacienta zabíjí nemoc, ve druhém lékař).

Jedno zpodrobnějších dělení různých typů eutanázie (Edge, Groves, 2007, s. 235; Gupta et al., 2005) odlišuje:

■aktivní eutanázie (voluntary euthanasia, VAE) – aktivní čin lékaře na aktivní žádost pacienta slékařovým úmyslem zabít; pacient rozumí své situaci, má veškeré informace ohledně své diagnózy, prognózy amožností terapie, rozhoduje se zcela svobodně, bez nátlaku, přeje si být zabit aaktivně oto žádá, lékař má úmysl zabít

■nonvoluntární eutanázie (nonvoluntary euthanasia, NVAE) – nastává vsituaci, kdy pacient není schopen svá přání artikulovat, lékař jej zabije; zdějin eutanázie vNizozemsku je tento typ zabití pacienta znám také jako zabití „bez explicitní žádosti“ pacienta (without explicite request); lékař má úmysl zabít

■involuntární eutanázie (involuntary euthanasia, IVAE) – nastává vsituaci, kdy pacient je schopen komunikovat aje zabit, aniž by téma bylo otevřeno, což může být např. zastřelení těžce raněného vojáka, „aby se netrápil“, apod.; involuntární eutanázie tedy ignoruje autonomii apráva postiženého apotenciálně může způsobit usmrcení nevinné oběti, právnicky nemusí být odlišitelná od vraždy; izde má lékař úmysl zabít

■pasivní voluntární eutanázie (passive voluntary) – nastává vsituaci, kdy lékař nedělá nic, avšak rovněž súmyslem usmrtit pacienta

Jiné dělení (Devetter, 2016, s. 424–425) definuje nonvoluntární eutanázii jako situaci, kdy pacient buď není schopen svá přání artikulovat vůbec, nebo je schopen komunikovat, ale nemá dostatečnou mentální kapacitu/dostatečné informace, je pod nátlakem třetích osob, popř. jeho utrpení je takového rázu, že se nerozhoduje svobodně. Involuntární eutanázie je pak taková, že pacient sám aaktivně artikuluje přání nebýt zabit.

1.3Asistovaná sebevražda

WHO definuje asistované suicidium (physician-assisted suicide, PAS) jakožto „akt úmyslné sebevraždy sasistencí jiného člověka, který vědomě poskytuje znalosti, prostředky nebo obojí“[8] (viz iGupta et al., 2005). Ikdyž rozdíl mezi eutanázií aasistovanou sebevraždou se zdá markantní – vprvním případě zabíjí pacienta lékař, ve druhém se zabíjí pacient sám – vpraxi tomu tak zcela není. Vpřípadě asistované sebevraždy totiž lékař spolu spacientem tvoří tým, ai když je to nakonec pacient, kdo provede onen aktivní čin, amá tak větší autonomii než vpřípadě eutanázie, jedná pod dohledem lékaře, na rady lékaře as pomocí prostředků, jež lékař poskytl.

1.4Eutanázie aasistovaná sebevražda

Ikdyž rozdíly mezi oběma pojmy existují (vprvním případě smrt způsobí lékař ave druhém pacient sám), při větším přiblížení se odlišnosti stírají. Vobou situacích se totiž lékař aktivně zapojuje, jeho akce je nutnou podmínkou. Vprvním případě akce lékaře vyústí do smrti pacienta; ve druhém se jedná oakci lékaře apacienta dohromady, kteří vytvoří tým, jehož činnost rovněž vyústí ve smrt pacienta. Zetického úhlu pohledu tak eutanázie aasistovaná sebevražda stojí apadají společně (Devetter, 2016, s. 425).

1.5Terminální sedace

Někdy je zvána také jako paliativní sedace nebo terminální analgosedace. Terminální sedace znamená podávání léčiv nemocnému scílem udržet ho vhluboké sedaci či kómatu až do smrti, ato bez podávání umělé výživy či hydratačních infuzí. Na rozdíl od eutanázie či asistované sebevraždy realizuje terminální sedace pomoc při umírání, nikoli pomoc zemřít. Zatímco při eutanázii aasistované sebevraždě je hlavním zamýšleným cílem akce aintencí lékaře smrt pacienta, při terminální sedaci je hlavním cílem úleva od bolesti.

Terminální sedace je definována jako „užití sedativ ke snížení úrovně vědomí pacienta scílem zmírnit utrpení, ale ne urychlit konec jeho života“ (AAHPM, 2002 in Cooney, 2007). Podobnou definici uvádí Asociace hospicových apaliativních sester (HPNA): Terminální sedace je „sledované užití léků se záměrem navodit různý stupeň bezvědomí, ale ne smrt, pro zmírnění refrakterních anesnesitelných symptomů ubezprostředně umírajících pacientů“ (HPNA, 2003 in Cooney, 2007). Terminální sedace se považuje za eticky zcela přijatelnou vpřípadě, pokud pacient nesnesitelně trpí ajedinou možností, jak mu ulevit vbolestech, je poskytnout mu velké dávky analgetik, onichž lékař ví, že mohou rovněž uspíšit smrt. Smrt pak obvykle nastává vhorizontu dnů. Zvažování aplikace terminální sedace může začít vpřípadě, kdy se přes veškeré léčebné úsilí nedaří zmírnit utrpení umírajícího nemocného (zejména bolest či dušnost). Kjejímu zahájení lze přistoupit až po vyčerpání všech dostupných léčebných postupů, které by mohly přinést úlevu bez snížení úrovně vědomí. Se zahájením terminální analgosedace musí souhlasit všichni členové multidisciplinárního týmu (Kala, 2014).

Důvody otevření diskuze

2 Viz ieuploidie (správný počet chromozomů vbuněčném jádru), eukaryotní buňka (buňka spravým karyon, tedy jádrem), eugenika (snaha odobrý rod) aevangelium, euangelion (dobrá zpráva, dobré poselství; angelos, anděl = posel).

Table of Contents

Úvod

1 Pokus o definici

1.1 Pasivní eutanázie

1.2(Aktivní) Eutanázie

1.3 Asistovaná sebevražda

1.4 Eutanázie a asistovaná sebevražda

1.5 Terminální sedace