Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

ARÁBIE
Mezi beduíny

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8047. publikaci
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky a sazba Petr Kopl

První vydání, Praha 2021
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Text © Veronika Válková, 2021
Illustrations © Petr Kopl, 2021

ISBN 978-80-271-4768-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-1943-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-2556-2 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, CHODÍM DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU... ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A RŮZNÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. VEDU SI PŘEHLEDNOU TABULKU A PÍŠU SI DO NÍ, KTERÁ MAPA MĚ KAM PŘENESLA, ALE JEŠTĚ JSEM Z NÍ NIC NEVYKOUKALA. POŘÁDNĚ MĚ TO ŠTVE. NA DRUHOU STRANU JSEM VŽDYCKY ZVĚDAVÁ, KDE SE OCITNU. JE TO JAKO ROZBALOVAT DÁRKY POD VÁNOČNÍM STROMEČKEM — KDYŽ ČLOVĚK PŘEDEM NEVÍ, CO V NICH JE, JE TO DALEKO VĚTŠÍ ZÁBAVA.

JO A JEŠTĚ JEDNA VĚC.

JÁ SI FAKT MYSLÍM, ŽE SE MNOU BARČA DO TÉ MINULOSTI CESTUJE. AKORÁT ŽE TAM JE VŽDYCKY JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DO NAŠICH ČASŮ. STRAŠNĚ MOC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE A JAKÉ SE MNOU VLASTNĚ MÁ ÚMYSLY. PROTOŽE ONA BEZPOCHYBY NĚJAKÉ MÁ...

Kapitola 1

Bylo pondělí. Ošklivé, upršené listopadové pondělí. Aspoň že rozvrh byl hezký. Ráno matika, ta Báře vždycky šla, potom děják, což bylo super, jelikož probírali, jak říkala paní učitelka Zounarová, staroorientální despocie, tedy státy vMezopotámii, apomalu se schylovalo kEgyptu. Báru hrozně bavilo, že se učí odobách, kam už se satlasem dostala. Měla pocit, jako by se vracela ke svým přátelům zminulosti, ataky se jí snáz představovalo, očem paní učitelka vykládá. Byl to nebetyčný rozdíl oproti vlastivědě, kterou měli loni apři níž si neuměla představit, jak třeba chodil oblékaný svatý Václav ajak vypadal, takže na papíře viděla jen hromadu slov, ato jí do hlavy moc nelezlo. Proto měla radši třeba přírodopis, protože datla si dokáže představit každý. Teď to bylo jiné abylo to super.

Po dějáku byla přestávka, což je vždycky zlatý hřeb programu, ikdyž Jílkovi nespadne chleba namazanou stranou na podlahu aon pak tu podlahu neolizuje, ateď měli příroďák, ato byl po dějepise nejoblíbenější předmět. Asi. Nebo to bylo panem učitelem Sedlářem, se kterým to vypadalo, jako když je ve třídě sluníčko, bez ohledu na vytrvalý déšť za oknem.

Pan učitel Sedlář se nedržel striktně, tedy přísně, učebnice. Měli sice probírat kytičky, pan učitel se od nich ale dokázal různými asociacemi, kterým tatínek obvykle říkal oslí můstky, dostat kfungování lidského mozku, dorozumívání včel, vymírání dinosaurů nebo mezidruhovému křížení. Jaroušek při tom vždycky trpěl, protože přece měli probírat kytičky, ale zbytku třídy to nevadilo. Teď se zrovna dostali ktomu mezidruhovému křížení. Oslí můstek vypadal nějak jako luštěniny – hrách – nějaký mnich, který křížil různé hrachy – Jílkův dotaz, jestli by tomu pánovi ty pokusy vyšly, ikdyby ty kytky nedával křížem, ale vedle sebe – vysvětlení slova křížit – Jílkův dotaz, jestli ptakopysk je teda mimino od pana bobra apaní kachny – Šmídův záchvat smíchu, když Jílek řekl pan bobr – láskyplné hulákání pana učitele, že jsou banda tupých hovad – Jarouškův vstup na téma, že výsledkem mezidruhového křížení mohou být dále neplodní jedinci – Šmídova poznámka, že pevně doufá, že alespoň jeden zJarouškových rodičů je ufon, protože na to jednak Jaroušek vypadá ajednak by byla záruka, že už se nic takového po naší planetě nebude šířit – povzdech páně učitelův, že se snad nechá naverbovat do protiteroristické jednotky, aby si dal trochu do pořádku nervy.

„Není pravda, že by všichni jedinci vzniklí mezidruhovým křížením byli neplodní,“ pustil se do výkladu pan učitel Sedlář vnaději, že už se třída vyblbnula avstřebá nějakou tu osvětu. „Vzoo se občas zkříží lvi atygři. Když je otcem lev amatkou tygřice, jmenuje se to liger. Ligeři jsou největší kočkovité šelmy na světě. Když je táta tygr amáma lvice, tak je to tigon atigoni nejsou tak velcí. Záleží totiž na tom, po kterém zrodičů dědí gen ovlivňující růst apodobně. Ale jak uligerů, tak utigonů platí, že samci jsou neplodní, ale samice mohou mít koťata.“

„To se pozná kvalita,“ uchichtla se Týna. „Kluci prostě nic nevydrží.“

„Iukříženců koní aoslů, ať už je to mula, nebo mezek, jsou samci vždy neplodní, samice výjimečně snad plodné jsou.“

„Jojo, kvalita,“ kývla Anče.

Hm, tak Tilharova mula Muška, kterou zahnali vlci kamsi do mezopotámských pouští, nejspíš nemohla mít malá mulátka, pomyslela si Bára. Stejně ji asi sežrali… Ikdyž ona uměla hodně rychle běhat. Třeba jim utekla.

Panu učiteli se zajiskřilo vočích. To vždycky, když ho napadla nějaká kulišárna. Teď se sšibalským úsměvem chopil křídy azačal na tabuli kreslit zadek koně. Že je to zadek koně, usoudila Bára podle ocasu. Pak přibyla celá zadní noha. Nebylo to zrovna jako od Rembrandta, ale poznat se to dalo.

„Kdo zvás si troufne ukázat, kde má kůň koleno?“ zeptal se pan učitel azeptal se dost potměšile, takže si Bára, která na základě svého letitého přesvědčení, že půjde studovat veterinu, přesně věděla, kde má kůň koleno, raději sedla na ruce, aby se náhodou nepřihlásila.

Jaroušek se zazmítal jako napadená medúza, div nepřevrátil lavici, ahorlivě se hlásil.

„Tak pojď, Jaroušku,“ vybídl ho pan učitel aJaroušek dychtivě vystartoval. Ještě utabule se mu klepaly špeky, když vítězoslavně zapichoval prst zhruba do poloviny délky koňské nohy. Tedy přesně tam, kde, jak Bára dobře věděla, má kůň – kotník.

Pan učitel rozvážně pokýval hlavou.

„Ateď, Jaroušku, ohni svoje koleno stejným směrem.“

„To nejde! Já ohýbám koleno na druhou stranu!“

„Všichni obratlovci ohýbají koleno na stejnou stranu. Tak proč si myslíš, že kůň ne?“

„No protože… protože…“

„Hele já ti ho prokopnu, pak to půjde!“ nabízel se ochotně Šmíd.

„Někdo jiný?“ rozhlédl se po třídě pan učitel. „Tedy ne že by měl někdo jiný prokopnout Jarouškovi koleno, nechci vyplňovat papíry oúrazu, ale jestli někdo jiný tuší, kde má kůň koleno, to jsem myslel.“

Teď už se Bára mohla bezpečně přihlásit. Votázce žádná záludnost nebyla aJaroušek už se ztrapnil.

„Tak pojď, Báro,“ vyvolal ji pan učitel. Bára si vzala křídu ado náčrtku koňské nohy zakreslila všechny kosti aklouby.

„Tady někde je kyčel, tady je stehenní kost, tady koleno, tady holenní alýtková kost, kotník, tohle je vlastně jako naše chodidlo atohle prostředníček, protože kůň běhá po špičce prostředníčku,“ komentovala čáry vyznačující kosti akolečka vyznačující klouby.

„No výborně,“ zajásal pan učitel. „Dej mi žákovskou, za to si zasloužíš jedničku!“

Jaroušek Báru vraždil pohledem. Co nastoupila do třídy, už několikrát se oni jeho ego roztříštilo jako vlna příboje oskalisko. Jaroušek Báru upřímně nesnášel aBáře to bylo upřímně jedno. Nic krom vražedných pohledů si totiž vůči ní nedovolil, zejména po tom, co nabančila Šmídovi.

Doma rychle zhltla oběd auž ji maminka strkala do auta, protože ji vezla do Prahy na klavír ana francouzštinu apotřebovala Báru před hudebkou vysadit trochu dřív, aby byla včas vnakladatelství, apo francouzštině měla Bára dovoleno počkat na maminku vprotilehlé cukrárně, než ztoho nakladatelství zase dorazí. Vcukrárně byla naštěstí wifi pro hosty zdarma, atak si Bára vedle talířku sobrovským větrníkem abanánem včokoládě položila svůj několik dní starý – nebo vlastně nový – tydlifon, kterému už se ale nedalo říkat tydlifon, protože to nebyl tlačítkáč, ale dotykáč, azasloužil si důstojnější pojmenování. Chvíli přemýšlela, co sním bude dělat, pak vyfotila ty dobroty na talíři aposlala fotku Terezce.

Ach jo, pomyslela si, škoda že si ho nemůžu brát ssebou do minulosti. To by bylo fotek…! Udělala bych si znich fotoknihu.

Jo, apřišli by ti na to vaši, ušklíblo se racionální já. Konec konců, mohli by ti na ty fotky přijít ivtom mobilu. Tatínek zná heslo.

Ten by se mi vtom nešťoural, byla přesvědčená Bára.

Rodičovská kontrola není dospěláky pokládána za šťourání, ujistilo ji racionální já.

Nic špatného stím nedělám!

To je jen dobře, řeklo racionální já.

Bára si spustila hru, při které se spojují kytičky stejných barev do co nejdelších řetězců, cpala do sebe zákusky apřemýšlela.

Za prvé – pořád ještě nerozluštila záhadu kouzelného atlasu azdá se, že to bude složitější, než si původně myslela, protože atlas nefunguje na základě nějakého logicky odvoditelného principu. Je to větší výzva, než se zdálo.

Za druhé – má naprosto jasné indicie, že sní má Barča – ať už se vminulosti jmenuje jakkoliv – nějaké úmysly. Něco ji učí. Někam ji směruje. Ale čert ví kam.

Za třetí – rodokmen zmaminčiny strany má hotový, isfotkami, od včerejška visí na zdi nad postelí. Teď je zapotřebí udělat rodokmen ztatínkovy strany. Ale všechny dokumenty astaré fotky má usebe teta Jiřinka, tatínkova sestra, se kterou se moc nevídají. Takže je zapotřebí zatlačit na tatínka.

Za čtvrté – už je všesté třídě, nejvyšší čas, aby začala pracovat na svojí budoucí vědecké kariéře. Studovat bude určitě historii nebo něco takového, ale má doma taky ty mamutí chlupy sneporušenou DNA zvýpravy, na které byla asi před šesti týdny. Jestli chce vzkřísit mamuta, musí vystudovat iněco přírodovědného. Ne veterinu, ale něco sbiologií nebo tak. Dvě vysoké najednou asi nezvládne, ale… Co takhle peďák, učitelé přece skoro vždycky učí dva předměty! Tam by mohla studovat dva obory najednou… Jenže dá se vůbec studovat takováhle kombinace?

Za páté – ať už jako historička, nebo jako bioložka bude naprosto nutně potřebovat latinu. Judita jí toho do hlavy ve svinibrodském klášteře natloukla docela dost, ale když tu latinu nebude používat, tak ji zapomene. To je jako ztratit nastoupanou výšku při výletě vhorách. Stím musí něco udělat. Paní učitelka Zounarová latinsky umí, překládala jí to heslo zpečetního prstenu od Karla IV. Mohla by ji třeba soukromě učit… Mám se zeptat nejdřív jí, nebo našich?

Jí, usoudila. Ataky se jí zeptám, jestli jde studovat přírodopis adějepis najednou, rozhodla se Bára.

Životy ve hře skytičkami jí došly skoro ve stejnou chvíli jako zákusky, atak si šla kpultu ještě pro kofolu ajahodový košíček spudinkem, no, spíš koš, protože byl pořádně velký, azatímco se levou, nešikovnější rukou pokoušela bojovat sjahodami, křehkým těstem anáplní, pravou se snažila do poznámek vmobilu naťukat, na co se koho kdy chce zeptat.

„Co jsi to všechno stláskala?“ zhrozila se maminka, když stanula vcukrárně nad Bárou azrak jí spočinul na talířcích asklenicích, jimiž byla Bára obložená.

„Kofolu, větrník, banán včokoládě, kofolu, jahodový košíček, kofolu, chlebíček slososovou pomazánkou, chlebíček skrabí pomazánkou…,“ vyjmenovávala poctivě Bára.

„Budeš zvracet,“ věštila pochmurně maminka. „Nenechala jsem ti tu tolik peněz, abys je všechny promlsala!“

„Ale to jsi neřekla,“ bránila se Bára, „já myslela, že když mi tu necháváš pětistovku, tak…“

„Říkala jsem ti přece, že nemám menší!“

„No, tisícovka by mi přišla fakt moc,“ přiznala Bára.

„Do auta!“ zavrčela maminka. „Avrať mi zbytek peněz!“

Bára se poslušně otřásla jako oslíček otřes se, maminka spočítala zůstatek, zasyčela, jako když vypouští páru parní lokomotiva, apostrčila Báru ke dveřím.

No, to jsou dospěláci, hudrala vduchu Bára. Ne aby mi řekla, kolik maximálně smím utratit. Kdybych věděla, že třeba stovku, tak bych si koupila laskonky, ty jsou levnější aměla bych jich za stovku hodně. Ale to ne. To se neřekne apak se člověku nadává, že se sám nedovtípil. Copak čtu myšlenky?

Stím zvracením se maminka mýlila. Ale cestou stejně musely stavět, protože tři kofoly udělaly svoje aBáře se strašně chtělo čůrat.

„Tati?“ začala Bára po večeři, když sklízela nádobí ze stolu. Musela se přemáhat, aby všechno dojedla, ten druhý chlebíček si vcukrárně už opravdu měla odpustit. Ale ze strategických důvodů se nesměla ve večeři rýpat.

„Ano?“

„Tati, kdy pojedeme zase někdy na návštěvu ktetě Jiřince?“

„No, asi před svátky, proč?“

„Protože jsi říkal, že ona má všechny vaše staré rodinné fotografie avysvědčení arodné listy atakové věci, ajá bych si chtěla udělat idruhou rodovou linii, když tu po mamince ababi jizerské už mám.“

„To jo, to bys asi měla, ať to máš kompletní,“ souhlasil tatínek. „Je fakt, že jsme se sJiřkou dlouho neviděli, ono jak bylo to stěhování atak…“

„Zavoláš jí?“

„Jasně,“ usmál se tatínek. Na tatínka bylo vždycky spolehnutí.

„Tati, teď jsem to vytřela!“ zaúpěla Bára, když druhý den vpodvečer vstoupil tatínek do předsíně svelkou papírovou krabicí vnáručí. Úterý apátek byly Bářiny vytírací dny. Až do Mikuláše. Trest za to, že jednou zatáhla gymnastiku vrámci pátrání po paní Karasové, původní majitelce jejich domu.

„Promiň! Kam můžu šlápnout?“

„Nikam! Je to ještě všechno mokré!“

„Chceš tím říct, dcero, že mám nehnutě stát na rohožce stěžkou krabicí vnáručí, než uschne podlaha?“

„Ano!“

„Ani smykem,“ ujistil ji tatínek aodkráčel ke schodům do patra apo nich nahoru do pracovny. „Až to po mně utřeš, pojď sem, něco tu pro tebe mám!“

Bára vztekle přejela mopem tatínkovy šlápoty, uklidila kýbl amop pod schody avponožkách, sbačkorami vrukou, vyběhla nahoru. Nezapomněla pohladit hlavičku na zábradlí schodů, protože vponožkách by si jinak mohla poměrně snadno ukopnout palec.

„Tak co je?“ zeptala se podmračeně ve dveřích pracovny, když si nazouvala bačkory spsími čumáky.

„Voalá!“ ukázal tatínek na krabici převázanou špagátkem, umístěnou před knihovnou sknihami po babi dejvické. „Nemožné ihned, zázraky do tří dnů.“

„E?“ nasadila Bára velmi nechápavý výraz.

„Volal jsem ráno Jiřce, že tě zajímají naše rodinné archiválie. Řekla, ať se stavím cestou zpráce, že to má pořád vkrabici, jak to tehdy odvezla od babi dejvické, když jsme vyklízeli byt. Jestli tě to opravdu zajímá, že si to můžeš nechat, jak dlouho budeš potřebovat.“

„Jako fakt?“ užasla Bára.

„Fakt. Ale buď na to opatrná. Něco už bude trošku vetché, tak aby se to neroztrhalo. Avždycky ty věci uklízej zase zpátky do krabice, aby nezůstaly na slunci, ono by to mohlo vyšisovat.“

„Já si to vyfotím do mobilu apak budu pracovat už jen sfotkou,“ slibovala Bára.

„Bezva,“ kývl tatínek ašel se dolů zout.

Ale teď už to po něm vytírat nebudu, zařekla se Bára.

Doběhla si do pokoje pro nůžky apro mobil, přestřihla provázek azačala zkrabice nábožně vyndavat stará alba, desky snejrůznějšími dokumenty, fotky vrámečcích adalší věci, které ještě nikdy vživotě neviděla. Některé lidi vůbec nepoznávala, někde rozpoznala tatínka jako malého kluka, apak byla schopná určit itetu Jiřinku jako malou holku ababi dejvickou adědu dejvického, které si nepamatovala skoro vůbec.

Jedny desky byly nadepsané Lubomír – vysvědčení. Dychtivě je otevřela vnaději, že tam najde něco, co bude moct použít proti tatínkovi, kdyby náhodou ze školy přinesla něco horšího než dvojku, jenže tatínek byl asi šprt aměl samá vyznamenání až do maturity. Báře trošičku trnulo, když vrukou obracela jeho vysvědčení zgymnázia, protože to bylo to gymnázium, kde byla za války kasárna SA ana jehož dvoře zastřelili náckové pana policistu Bečváře, který snimi chtěl vyjednávat opropuštění rukojmích, tohle všechno měla ještě vživé paměti, protože zdob Pražského povstání se vrátila teprve před týdnem.

Další desky byly nadepsané Jiřina – vysvědčení. Taky šprtka. Třetí desky Jan – vysvědčení patřily dědovi dejvickému, to šprt nebyl, aposlední desky Růžena – vysvědčení byly babiččiny. Ibabi dejvická byla šprtka, ale ta byla šprtka, jak říkala maminka, nón plús ultrá, tedy šprtka, nad niž není, protože ta od první třídy až do maturity nedostala jinou známku než jedničku. Bára její vysvědčení obracela nevěřícně vrukou. Taky skoro nechyběla. To bylo sice neuvěřitelné, co ale Báře téměř vyrazilo dech, byl podpis babiččina třídního na gymnáziu.

Energický, rozmáchlý, přitom dobře čitelný.

Přesto si ho Bára musela přečíst několikrát.

Apak, pro jistotu astlukoucím srdcem, rychle vyhrabat složku nadepsanou Růžena – školní fotografie. Babi dejvická měla jako historička smysl pro třídění dokumentů, aBára jí za to teď byla vděčná. Těch fotografií tam nebylo moc, tehdy asi nebylo zvykem, aby se třídy fotografovaly každý rok, ale byla tam zmenšenina maturitního tabla. To se dřív dávalo do výkladních skříní, taková nástěnka sfotografiemi těch, které čekala maturita. Tabla bývala velká, ale maturanti dostávali na památku zmenšenou fotografii. Babi dejvické to tam moc slušelo, měla vyčesaný hladký drdol, to se tehdy nosilo, ahezky se smála. Bára ji poznala podle toho, že měla pod fotkou napsané svoje jméno.

Uprostřed těch rozesmátých mladých lidí byla fotografie třídního profesora.

Byl to on.

Ano, byl starší.

Ano, přibyla mu jizva na tváři.

Ale byl to on.

Bára si vedle fotografie maturitního tabla položila babiččino vysvědčení stím energickým podpisem astřídavě hleděla zjednoho na druhé atrochu se jí vařil mozek.

Třídním babi dejvické byl Richard Navrátil.

Ten Richard, kterého vkvětnu 1945 na barikádě pod Vítkovem, než přijel ten tank, co rozstřílel pekařství pana Pštrosa, naváděla, aby šel učit, že bude mít dětem co vyprávět…

Rychle poskládala věci zpátky do krabice avydala se dolů za tatínkem.

Seděl snovinami vobýváku.

„Tak co, našla jsi něco zajímavého?“ vzhlédl od sportovní přílohy.

„No jéje,“ řekla Bára. „Třeba tvoje stará vysvědčení.“

„Tam není nic kompromitujícího,“ mrkl na ni šibalsky tatínek.

„Ataky tetina ababiččina adědečkova.“

„Jo, babička to všechno pečlivě třídila auschovávala. Nemoc zpovolání.“

„Jenže ztoho se dá vyčíst tak akorát, jaké měla známky aže moc nechyběla ve škole,“ postěžovala si na oko Bára. „Ale taková ta vyprávění jako od babi jizerské ztoho nevydoluju.“

„To ne, zdokumentů získáš jen suchá fakta.“

„Ale určitě vám něco vyprávěla, jako babi jizerská.“

„Něco jo,“ připustil tatínek abylo vidět, že by se velmi rád zabral opět do četby novin.

„Aco třeba?“

„Já si takhle na povel nevzpomenu,“ tvrdil tatínek avýznamně potřásal novinami.

„Třeba něco ze školy,“ navrhla Bára.

„Báro, já nevím…“

„Tatíííí,“ škemrala Bára. „Já bych potřebovala vědět tolik věcí!“

„Zrovna teď?“

„No.“

„Jednu konkrétní otázku,“ uvolil se tatínek. „Pak si chci zase číst.“

„Tak dobře,“ předstírala Bára, že se právě hluboce zamýšlí. „Tak třeba. Třeba… Třeba. Vyprávěla někdy osvém třídním na gymnáziu?“

„Ato jo, to vyprávěla,“ docela ožil tatínek. „On ji hodně ovlivnil, přivedl ji khistorii, proto ji šla studovat, aikdyž ho po osmašedesátém zgymnázia vyhodili, tak kněmu chodila na konzultace před zkouškami… Celá třída ho měla ráda. Víš, jak mu říkali?“

„Ne, jak bych mohla?“

„Pejrak.“

„A?“

„No jako Žofre Depejrak.“

„Co je žofredepejrak?“

„To je přece manžel Angeliky, ztěch filmů!“

„Tati, jestli myslíš nějaké černobílé pro pamětníky, tak já nejsem pamětník,“ upozornila ho Bára.

„Ne, to už je barevné, ajestli si myslíš, děvče, že nejsi pamětník, tak to tedy jsi pamětník, protože každý je pamětník. Jednou se tě budou vnoučata ptát, jaké to bylo, když jsi chodila do školy, ajestli už existovaly mobily!“

„Tati!“

„Prostě protože kulhal aměl jizvu, buď ještě zválky, nebo jak byl potom zavřený, to si nepamatuju, apřesto po něm holky šílely. Ten Pejrak ztoho filmu taky kulhal aměl jizvu aAngelika po něm šílela. Adivačky. Tak se na ten film podívej.“

„Anic víc oněm nevíš?“

„Měla jsi dovolenu jednu konkrétní otázku, auž jsem ti odpověděl na dvě.“

„Jak to?“

„Řekl jsem ti něco obabiččině třídním avysvětlil jsem ti, kdo je to Žofre Depejrak.“

„Tati!“

„Jdu si číst,“ vztyčil mezi sebou aBárou tatínek novinovou hradbu.

Bára nafrněně odešla nahoru.

Nedalo jí to anašla si ten film oAngelice. Mohla na mobilu, protože tatínek na její naléhání, že je jí chytrý mobil kničemu, když nemají wifinu, neochotně zmáčkl někde nějaké tlačítko na modemu, auž wifinu měli.

Ve filmu byly krásné kostýmy, Angelika se chovala trochu stupidně aŽofre Depejrak, tedy Joffrey de Peyrac, skutečně kulhal aměl jizvu, apřesto byl velmi charismatický, tedy okouzlující, takže Bára uznala, že Richard dostal velmi přiléhavou přezdívku.

Nedá se nic dělat, na tohle se budu muset zeptat, usoudila. Sice by nejraději vyběhla na půdu hned, ale hrozilo riziko, že cestou tam nebo zpátky narazí na rodiče abude vystavena výslechu, proč leze na půdu vdobě, kdy už se má chystat do postele. Výprava se musela odložit na zítřek.

Barča byla masařkou tak zaujatá, že snad ani nevnímala, že přišla Bára.

Bára vyndala ztruhly atlas.