Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Josef Slowík, Ph.D.

INKLUZIVNÍ SPECIÁLNÍ PEDAGOGIKA

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8501. publikaci

Recenzovali:
Mgr. Bohdana Břízová, Ph.D.
doc. PhDr. et PhDr. Martin Kaleja, Ph.D.

Ilustrace Tereza Slowíková
Redakce a korektury Magdalena Jimelová
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 240
Vydání 1., 2022

Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Photo © depositphotos/AllaSerebrina

ISBN 978-80-271-4865-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4864-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3010-8 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Slowík, Josef, 1973-

Inkluzivní speciální pedagogika / Josef Slowík. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj. -- (Pedagogika)

České a anglické resumé

Obsahuje bibliografii a rejstřík

ISBN 978-80-271-4865-3 (online ; ePub)

* 376 * 37.043.2 * 376.04 * (048.8)

– speciální pedagogika

– integrovaná výchova a vzdělávání

– speciální vzdělávací potřeby

– monografie

376 - Výchova a vzdělávání zvláštních skupin osob [22]

Úvodem

Spojení slov „inkluzivní speciální pedagogika“ může někomu na první pohled připadat téměř jako oxymóron – tedy protimluv. Speciální pedagogika je totiž už kvůli samotnému názvu často nahlížena jako segregativní a nikoliv inkluzivní obor. Předpoklad, že je-li něco speciální (a tedy něčím odlišné), nelze s tím pracovat v procesu přirozeného začleňování, je však velmi povrchní a prvoplánový – a vlastně odporuje inkluzivnímu myšlení, v němž je právě i to odlišné (a speciální) za přirozené považováno. Tato publikace se v následujících kapitolách pokouší čtenářům nabídnout jiný pohled na vztah toho, co je dnes nejenom v pedagogice označováno jako „speciální“ anebo „inkluzivní“, nezřídka ve smyslu vzájemného protikladu. Začneme přitom u inkluze jako způsobu sociální existence v lidském společenství – jakkoliv si široká veřejnost inkluzi spojuje především (anebo výhradně) se vzděláváním, a nejspíše jenom se zařazováním žáků se speciálními vzdělávacími potřebami do běžných škol. Speciální pedagogika jako obor však oblast školního vzdělávání dalece přesahuje, stejně jako tuto oblast dalece přesahuje i samotný fenomén inkluze. Koncept inkluzivní speciální pedagogiky, který už naznačili ve svých publikacích někteří zahraniční autoři (Ekins, 2017; Florian, 2019; Haug, 2017; Hornby, 2015; Mitchell, 2014), je proto vizí pro všechna profesní pole speciálně pedagogického působení. Inkluzi ve vzdělávání je i v této knize ovšem věnována samostatná podrobná kapitola, protože právě tam je pole nejtěsnějšího a aktuálně nejživějšího propojení inkluzivní pedagogiky s pedagogikou speciální. A respektujeme i tradiční strukturaci české speciální pedagogiky do disciplín orientovaných na jednotlivé skupiny osob s konkrétními druhy speciálních potřeb, proto jsou ve druhé části knihy v šesti takto zaměřených kapitolách představena nejenom základní teoretická východiska jednotlivých speciálně pedagogických oblastí, ale i možnosti aplikace inkluzivního přístupu ke konkrétním skupinám lidí, kterým se speciální pedagogika věnuje.

Kniha není vyčerpávajícím přehledem speciálně pedagogického oboru ani vědeckou obhajobou inkluzivních myšlenek. Je koncipována jako námět k novému promýšlení a přehodnocování speciálně pedagogické teorie i praxe na základě velmi inspirativních inkluzivních hodnot a myšlenek v kontextu reality současné společnosti. Reflektuje proto rozmanitou škálu různých koncepcí a myšlenkových schémat, která se ve speciální a inkluzivní pedagogice objevují, a pracuje také s variabilní terminologií (tam, kde není jednoznačně ustálená). Některé pasáže proto mohou připadat některým čtenářům i provokativní – což ale nemusí být překážkou, aby se i pro ně stala kniha zároveň inspirativní. Může tak dobře posloužit jako přehledová učebnice, stejně jako iniciační publikace pro tvůrčí akademickou práci anebo impulz pro různé výzkumné aktivity. A možná v ní čtenáři najdou i další podněty, které budou nakonec prospěšné nejenom jim samotným, ale skrze ně především lidem patřícím do cílové skupiny celé inkluzivní speciální pedagogiky.

1.

Inkluze jako model sociální existence

Během posledních více než dvou desetiletí se inkluze postupně stala jedním znejvíce diskutovaných azároveň inejkontroverznějších témat především voblasti školního vzdělávání. Vyjadřují se kní více iméně fundovaní akademičtí experti stejně jako ředitelé škol, učitelé, psychologové, sociologové – ispeciální pedagogové. Av nezanedbatelné míře někdy dokonce ipolitici na všech úrovních veřejné astátní správy. Vděčným apopulárním tématem se vurčitých vlnách stává rovněž pro média všech typů – jak ta solidní nebo přímo veřejnoprávní, tak ita nejvíce bulvární. Shoda na jednotném porozumění podstatě akoncepci inkluze přitom nepanuje ani vodborných kruzích aterminologická nejasnost aobtížné definiční uchopení tohoto fenoménu jsou patrné ina mezinárodní úrovni (Farrell, Ainscow, 2002). Na nejednotné chápání inkluze ainkluzivního vzdělávání upozorňuje naprostá většina autorů, kteří se ktématu erudovaně vyjadřují. Každý si totiž může vybrat ze široké škály rozmanitých pojetí ainkluze tak může znamenat různé věci pro různé lidi (Armstrong, Armstrong aSpandagou, 2010; Imray, Colley, 2017). Některé definice odrážejí užší ajiné naopak širší vymezení inkluze, někdy se inkluzivní edukace spojuje skonkrétními znevýhodněnými nebo ohroženými jedinci či skupinami, jindy se zdůrazňuje nutnost přizpůsobení běžného prostředí (např. školy) pro všechny bez výjimky (Westwood, 2013). Často se pro obhajobu inkluze používají argumenty lidskoprávní, sociální, etické, psychologické, ale ipolitické.

Oinkluzi je proto vhodné hovořit apsát tak, aby bylo vždy zřejmé, vjakém kontextu as jakým obsahem tento pojem používáme. Málokdy se zdůrazňuje, že inkluze se vpodstatě nikdy nemůže týkat pouze vzdělávání (Ainscow, Booth aDyson, 2006), aje velmi matoucí definovat ji prostřednictvím kategorií vázaných pouze na edukaci žáků se speciálními vzdělávacími potřebami vběžných školách (Anastasiou, Kauffman, 2012). Vtakovém případě se totiž jedná oinkluzivní vzdělávání, zatímco použití blíže nespecifikovaného termínu inkluze by se mělo vztahovat kširšímu významu vytváření inkluzivní společnosti (resp. komunity), tedy ksociální inkluzi. Inkluze zúžená na pouhé zařazování dětí ažáků se speciálními vzdělávacími potřebami do běžných škol často ani neočekává naplňování skutečně inkluzivních hodnot apodmínek vtěchto školách. Ten, kdo to však sinkluzivním vzděláváním myslí opravdu vážně, musí začít nevyhnutelně trvat na podstatných změnách nejenom na úrovni školy, ale ilokální komunity acelé společnosti (Slee, 2011). Pokud totiž chceme, aby se ve školách pěstoval respekt kdiverzitě aodlišnosti všech dětí ažáků bez ohledu na jejich speciální potřeby, pohlaví, etnickou příslušnost nebo kulturní asociální zázemí, musí totéž platit pro celé okolní společenství. Je proto spodivem, že někteří pedagogičtí teoretici varují před širokým vymezením inkluze sobavou, že by tím mohlo docházet kjakési neutralizaci nebo oslabování orientace primárně na podporu vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami vběžných školách (Armstrong, Armstrong aSpandagou, 2010; Haug, 2017).

Inkluze ve skutečnosti představuje model sociálního soužití (koexistence) vycházející zvelmi zřetelných filozofických základů, který vyžaduje zásadní přehodnocení aktuálně dominantních postojů apřístupu většinové společnosti kodlišnostem mezi lidmi – ato vkaždé oblasti života (obr. 1). Jádrem tohoto konceptu je přesvědčení, že každý, kdo patří do určité skupiny, komunity nebo společnosti, tam musí být vítán, přijímán aceněn stejně jako všichni ostatní; vopačném případě tam totiž nepatří. Ze vzájemných (třeba ivýrazných) rozdílů aodlišností se máme amůžeme učit abýt obohacováni (Renzaglia, Karvonen, Drasgow et al., 2003). Postoje okolí koriginalitě lidského jedince atřeba ijeho výrazným odlišnostem mají zásadní dopad na úroveň akvalitu socializace prakticky každého člověka azejména těch, kteří jsou ohroženi nepřijetím nebo přímo sociálním vyloučením. Některé výzkumy ve školách ukázaly, že ielementární projevy pozitivního vnímání avstřícného přijetí žáků se speciálními vzdělávacími potřebami ze strany jejich učitelů vběžných třídách běžných škol mohou mít výrazný vliv na úspěšnost sociálního začlenění těchto žáků do vrstevnické skupiny avzdělávací komunity (Robertson, Chamberlain, Kasari, 2003).

Obr. 1 Koncept sociální inkluze

Také vglobálním kontextu je inkluzivní trend dosud nejvíce spojovaný se školní edukací aodkazuje na nutnost respektovat lidská práva (azejména práva dětí) vrovném přístupu ke vzdělávání. Velmi se však liší interpretace toho, co by naplňování těchto práv mělo prakticky znamenat. Jde oto, aby se všichni vzdělávali naprosto stejnou formou azcela totožným způsobem ve stejném školním prostředí, anebo aby každý dostal příležitost se nějakým (pro něj vhodným) způsobem vzdělávat, což stále není pro mnoho dětí na světě vůbec samozřejmé? Která ztěchto variant představuje rovné příležitosti ve vzdělávání? Je poskytování specifické podpory některým žákům cestou knaplňování jejich práva na rovný přístup ve vzdělávání, nebo je naopak bariérou vrovnosti azdůrazněním jejich odlišnosti ajejich omezených schopností? To jsou jen některé ze složitých otázek, které se sice objevují ve vztahu kinkluzivnímu vzdělávání, rozhodně se však netýkají pouze školy, ale mnohem širšího sociálního prostředí (Armstrong et al., 2010; Florian, 2008).

Koncept sociální inkluze otevírá iřadu dalších témat vybízejících knovému promýšlení důležitosti avýznamů sociální spravedlnosti nebo rovnoprávnosti ve společnosti. Koneckonců isamotné vzdělávání je společenským fenoménem, jehož smysl acíle je třeba si nově ujasňovat. Mají školy pouze produkovat gramotné jedince, kteří budou ekonomicky dobře zhodnotitelní auplatnitelní na trhu práce alidských zdrojů (jak je ve své podstatě vyjádřeno vcílech vzdělávání ve vzdělávacích politikách mnoha vyspělých zemí), anebo má být zásadním výstupem ahodnotou vzdělávání především rozvoj lidského asociálního potenciálu každého člověka? Řešení praktických otázek inkluze ve vzdělávání nám tak vlastně poskytuje příležitost kzásadní kritické reflexi sociálního fungování astrukturace celé společnosti ijejích institucí (Miles, Singal, 2010).

Provázanost konceptu inkluzivního vzdělávání sinkluzí jako modelem sociální koexistence je vcelku zřejmá iv následující typologii šesti náhledů na možný význam fenoménu inkluze (Ainscow, Booth, Dyson, 2006):

1.inkluze jako zprostředkování přístupu ke vzdělávání pro všechny,

2.inkluze jako forma vzdělávání dětí, žáků astudentů se speciálními vzdělávacími potřebami,

3.inkluze jako vytváření nového typu školy otevřené pro všechny,

4.inkluze jako reakce na existující praxi sociálního vyloučení některých osob nebo skupin,

5.inkluze jako podpora všech osob askupin potenciálně ohrožených sociálním vyloučením,

6.inkluze jako princip adominantní přístup ksociálnímu soužití ve společnosti (ve škole, vkomunitě apod.).

Všechny varianty se vpodstatě shodují na nutnosti omezovat nebo přímo zamezovat vyloučení (exkluzi) vkontextu vzdělávacím ispolečenském, aže je naopak třeba stimulovat ostražitost před riziky ohrožení lidské rovnoprávnosti asociální spravedlnosti. To je však značně citlivé téma, protože zájmy apráva některých jednotlivců askupin (např. rodičů, dětí, učitelů adalších aktérů vzdělávání) se mohou snadno ocitat ve vzájemném konfliktu az toho pak pramení sociální nespokojenost nebo napětí, které mohou inkluzivní soužití narušovat (Rogers, 2007). Proto je vhodné vnímat inkluzi nikoliv jako cílový stav, ale jako cestu krealizaci velmi kvalitního způsobu společenské koexistence. Toho nelze dosáhnout pouze zákonem formulovaným ustanovením, ale postupným amnohovrstevnatým evolučním procesem, při kterém musí docházet kzásadním změnám velementárních hodnotách apostojích jednotlivců ispolečnosti, azároveň se musí respektujícím avyváženým způsobem vzájemně přizpůsobovat potřeby celé společnosti ijednotlivých členů a(minoritních) skupin (Francisco, Hartman aWang, 2020).

1.1Přístup společnosti klidem sodlišností vhistorickém kontextu

Je prokazatelné, že jedinci spostižením aznevýhodněním se vyskytovali vlidském společenství vprůběhu dějin prakticky ve všech historických epochách. Existují doklady jak oexistenci vrozených postižení, tak onásledcích vážných úrazů aonemocnění, se kterými se vždy musel vyrovnat nejenom dotyčný člověk, ale ijeho okolí. Každá společnost nebo komunita musela nacházet ktakovým členům vlastní postoj apřístup, jak naznačují důkazy orůzných podobách vztahu majority kosobám spostižením nebo sjinou výraznou odlišností. Přirozeně se už vdávné historii objevovala tendence pomáhat apečovat, stejně jako pokusy napravovat vady aléčit nemoci. Není proto divu, že sociální ispeciálně pedagogická tematika je vdějinném kontextu úzce provázána svývojem medicíny. Tam, kde léčba ani náprava možná nebyla, nastupovaly alespoň pokusy zabránit zhoršování stavu, zlepšit životní situaci asociální pozici nemocného nebo postiženého člověka azajistit co možná nejvyšší kvalitu jeho života, který byl často vdůsledku nemoci nebo postižení itak výrazně zkrácen (Titzl, 2000).

Vodborné literatuře se můžeme setkávat speriodizací přístupů společnosti klidem spostižením aznevýhodněním vjednotlivých historických obdobích. Navozuje dojem jakési pozitivní evoluce od primitivního ahoršího kvyspělejšímu alepšímu (Lechta, 2016). Fakticky se ovšem vjednotlivých etapách lidských dějin objevovaly ve společnosti spíše určité převládající tendence adominantní postoje, ačkoliv skutečná škála modelů chování lidské populace kjejím různě odlišným příslušníkům byla vkaždé době ikomunitě velmi pestrá azpravidla ambivalentní, tedy nikdy jednostranná nebo jednoznačně pozitivní či negativní (Titzl, 2000). Prakticky všechny historicky doložené přístupy můžeme dodnes identifikovat iv naší současné společnosti – nikoliv jako převažující, ale rozhodně jako rozpoznatelné vkaždodenní životní praxi.

Přístup sprvky represivního postoje

Typicky bývá represe vůči slabším, nemocným apostiženým lidem spojována snejstaršími obdobími lidské civilizace (třeba na základě historických zpráv ozabíjení neduživých chlapců ve starověké Spartě). Zneužívání, zotročování anebo přímo fyzická likvidace osob se závažným zdravotním postižením patřily vté době vněkterých národech nebo lidských komunitách prokazatelně mezi rozšířené jevy avzhledem ksoudobé úrovni idostupnosti lékařské, výchovné asociální péče to možná ani příliš nepřekvapuje. Tehdejší realitu však nelze zjednodušit azobecnit do představy jakési vývojově nižší sociální vyspělosti lidstva, neboť vdochovaných záznamech zdějin Mezopotámie, Babylonu, Řecka, Říma nebo Izraele nacházíme velmi striktní opatření zaručující ipro těžce zdravotně postižené či sociálně znevýhodněné členy zákonnou ochranu apéči, ato nejenom ze strany jejich blízkých rodinných příslušníků, ale vpřípadě potřeby ize strany širšího společenství, obce nebo státu. Archeologické nálezy dokládají, že ive starověkých civilizacích přežívali někteří lidé svelmi závažným vrozeným nebo získaným postižením, kteří potřebovali vysokou míru péče apomoci, adokonce jsou zté doby zachyceny důkazy osložitých lékařských zákrocích dokládajících nikoliv zcela primitivní medicínu (Titzl, 2000).

Dnes jsou prvky moderní formy represivního uvažování patrné vnázorech apostojích těch, kdo otevřeně odmítají sociální integraci ainkluzi lidí odlišných od majority, někdy ivčetně osob se závažným zdravotním postižením. Takové odmítavé stanovisko celé společnosti lze rozpoznat třeba iv eticky tak citlivých otázkách, jako je problematika předčasného ukončování těhotenství zdůvodu diagnóz závažných vývojových vad udětí vprenatálním období, anebo vrozmanitých projevech otevřené či skryté diskriminace vůči osobám spostižením nebo znevýhodněním například na trhu práce iv dalších oblastech života, se kterou se tito lidé unás stále nezřídka setkávají.

Přístup sprvky charitativního postoje

Pohled na potřebného nebo znevýhodněného člověka jako na objekt milosrdenství byl charakteristický zejména pro křesťanský středověk, který spojoval ochranitelství apomoc vůči nemocným apostiženým lidem sučením křesťanské církve, vté době těsně propojené se státem. Vznikaly dokonce řeholní řády orientované na péči otakto potřebné osoby, byly zakládány klášterní špitály ahospice. Přestože úroveň péče apomoci byla vtěchto institucích různá, stejně jako přístup jednotlivých pečujících osob knemocným apostiženým lidem, společenské paradigma vztahu kohroženým apotřebným členům bylo vtomto období rozhodně obohaceno ojednu velmi pozitivní variantu.

Do současnosti přetrvaly prvky charitativního postoje například ve formě benefičních aktivit zaměřených na podporu zkvalitňování života lidí se závažným onemocněním nebo zdravotním postižením – méně často is jiným znevýhodněním, pokud jej společnost shledává za důvod pro podporu apomoc, která má nejčastěji podobu finančního daru na přesně deklarovaný účel. Je tu ovšem riziko, že zdůraznění potřebnosti cílové skupiny vytvoří dojem silné závislosti podpořených osob na pomoci ze strany dárců avětšinové společnosti. Takoví lidé se pak ocitají vpozici těch, kdo jsou sociálně podřízeni aodkázáni na přebytky ze života ostatních, což rozhodně nenapomáhá jejich inkluzivnímu začleňování ve smyslu přiznání rovnoprávného apartnerského sociálního postavení. Tento stereotyp může vjistém smyslu dokonce degradovat jejich lidskou důstojnost aoslabovat respekt kjejich nezávislosti arovnocennosti. Navíc se tím posiluje další ze sociálních bariér, která pomyslně odděluje ty, kdo mohou dávat, od těch, kteří jsou odsouzeni pouze přijímat, aniž byl dostatečně oceněn také obohacující potenciál lidí se speciálními potřebami pro intaktní populaci. Vžádném případě tím ovšem není smazáván pozitivní přínos charitativní benefice pro všechny – jak pro dárce, tak pro příjemce, anavzdory některým uvedeným rizikům vtakových počinech můžeme jednoznačně spatřovat isociálně inkluzivní výchovný prvek.

Přístup sprvky humanistického postoje

Novověký humanismus přinesl důrazy na dříve opomíjenou fyzickou stránku života člověka aoproti středověké myšlence duchovního povznesení nad všechny radosti itrápení spojené pouze spomíjející tělesnou schránkou podnítil až technicky zaujaté zkoumání tělesných struktur afunkcí. Vědecké poznání arozvoj medicíny byly impulzem kprogramové aspecializované péči olidi srůznými typy speciálních potřeb. Osobnost člověka začala být nahlížena vkomplexu její fyzické, psychické, duchovní isociální složky. Rozmáhá se zakládání speciálních ústavů, škol adalších institucí určených pro děti idospělé spostižením aznevýhodněním.

Ani po víceméně dokončené transformaci sociálních služeb, po intenzivních pokusech odeinstitucionalizaci této péče apo změnách ve školském systému sohledem na vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami vposledních několika desetiletích unás dosud nevymizela tato zařízení zaktuální mapy společenských institucí. Nevyhnutelně zůstávají vsystému sociálních služeb zařízení pro klienty stěžkými formami zdravotního handicapu (např. domovy pro osoby se zdravotním postižením) stejně jako školy určené pro žáky se závažnými stupni speciálních vzdělávacích potřeb (např. základní školy speciální). Vněkterých případech nejsou vhodnější alternativy zatím kdispozici apatrně bude vždy existovat určitá skupina lidí, kteří zkrátka budou intenzivní péči apodporu nezbytně potřebovat apro které nelze ani při dobré vůli as využitím veškerých dostupných nástrojů zajistit podmínky dostatečně vyhovující aodpovídající jejich sociálním, vzdělávacím nebo iprimárním lidským potřebám vprostředí běžné sociální komunity nebo běžné školy. Zůstává to ovšem stále jedním zživých témat vdiskuzi omožnostech ahranicích inkluze.

Přístup sprvky rehabilitačního postoje

Rehabilitace vširším významu „uschopňování“ (nebo „znovu uschopňování“) předznamenávala už od začátku 20. století potřebu nevnímat lidi spostižením aznevýhodněním jako objekty rozhodování ze strany jejich okolí nebo majoritní společnosti, ale více jako rovnocenné lidské bytosti asubjekty vlastního sebeurčení spotřebou podpory vprocesu jejich seberealizace av prožívání rovnoprávného aplnohodnotného života. Míra samostatnosti anezávislosti každého takového jednotlivce je samozřejmě závislá na úrovni jeho schopností alimitů, takže iúspěšnost zdravotní asociální rehabilitace je nakonec ryze individuální.

Rehabilitační postoje dnes můžeme zaznamenat vrůzných formách důrazů na to, že lidé se speciálními potřebami jsou alespoň do určité míry schopni přizpůsobovat se normám většinové společnosti, nebo že dokonce mohou vnějakém směru vynikat. Výrazně tomu napomáhají imédia, pro která jsou atraktivní právě příběhy těch, kteří díky svému úsilí anavzdory handicapu uspěli například vparalympijském sportu, vuměleckých oborech nebo vjiných oblastech lidské činnosti. Ačkoliv prezentace takto mimořádných lidských příběhů může vjistém smyslu skutečně napomáhat společenské rehabilitaci lidí spostižením aznevýhodněním, přispívá zároveň ke zkreslené představě majoritní populace oživotě osob se speciálními potřebami. Většina znich totiž prožívá nikoliv tragicky poznamenaný ani mimořádně úspěšný, ale docela obyčejný lidský život protkaný běžnými radostmi iřadou obvyklých ataké velmi specifických starostí aobtíží. Otom má však jejich okolí často jen malé tušení. Vzásadě platí, že koncept sociální inkluze přirozeně předpokládá určitou „rehabilitaci“ reálných zkušeností sociální majority se společenskými minoritami is jednotlivci vnějakém ohledu výrazně odlišnými od normativních společenských parametrů.

Přístup sprvky integračního postoje

Hnutí prosazující lidská práva se ve druhé polovině 20. století zaměřilo mimo jiné ina situaci lidí se speciálními potřebami jako na jednu zmimořádně ohrožených menšin zejména vpopulaci socioekonomicky vyspělých zemí. Doznívala zde nepochybně ireflexe nedávné zkušenosti spokusem ocílenou úplnou likvidaci lidí se zdravotním postižením aněkterých etnik vobdobí druhé světové války, ale pro podporu sociální integrace byly po válce impulzem ijiné důvody. Postupně byla přijata řada mezinárodních deklarací (nejčastěji ziniciativy OSN), které iniciovaly ve většině signatářských zemí provedení legislativních změn prakticky ve všech oblastech života společnosti aposílily také rozvoj občanských asociálních aktivit směřujících kzačleňování lidí se speciálními potřebami do běžného sociálního prostředí.

Integraci dnes řada lidí stále chápe jako synonymum (nebo přinejmenším nižší stupeň) inkluze. Častěji ale již dochází ke shodě na tom, že jde odva rozdílné koncepty, azatímco integrace představuje spíše tendenci začleňovat ty, kdo byli nejprve cíleně (byť třeba sdobrým záměrem) sociálně vyčleněni, inkluze už primárně jakékoliv vyčleňování odmítá apokouší se mu zabraňovat. Integrace nevyžaduje výraznou změnu postojů ani hodnotové orientace většinové populace, ale spíše formální přizpůsobování životních podmínek asociálního prostředí společnosti do té míry, aby co nejvíce lidí se speciálními potřebami při vynaložení dostatečného úsilí mohlo získat přístup kběžným společenským aktivitám sminimální úrovní bariérovosti. Poskytovaná podpora apomoc je zaměřena především na kompenzaci aredukování důsledků specifických omezení utěchto osob. Míra otevřenosti apřipravenosti majoritní populace pro rovnoprávné akceptování těchto lidí však zůstává nedostatečná, resp. sřadou nezodpovězených otázek anevyřešených problémů.

Přístup sprvky inkluzivního postoje

Inkluze je aktuálně považována za nejmodernější anejvhodnější sociokulturní model přístupu společnosti klidem spostižením, znevýhodněním nebo sjinou významnou odlišností od majoritní populace. Stala se globálním trendem amezinárodní spolupráce ivýměna zkušeností mají do určité míry funkci katalyzátoru pro společenské změny vjednotlivých zemích. Inkluze je charakteristická podporou přirozené koexistence osob se speciálními potřebami vrámci běžné společnosti. Předchází všem způsobům jejich diskriminace avyloučení, apokud to není nezbytné, nevyužívá při podpoře těchto osob vsociálních aktivitách žádné jiné než běžné apřirozené prostředky astrategie.

Ani inkluzivní model soužití není samozřejmě zcela prost některých rizik, ale žádná lepší alternativa pozitivního společenského soužití ivelmi odlišných lidí zatím není známá. Svým způsobem platí, že inkluzivní přístup čerpá ztoho nejlepšího, co se vminulosti již osvědčilo vjiných modelech sociální koexistence lidstva. Nejsilněji možná aplikuje důležité prvky zhumanistického přístupu, který akcentoval iu člověka se závažným postižením zejména jeho lidskou důstojnost aindividuální originalitu; vnaší kultuře bychom mohli možná přesněji hovořit okřesťanském humanismu, který lidskou originalitu spojuje sbiblickým pojetím člověka kobrazu Božímu stvořeného aBohem zachraňovaného.1 Možná bychom proto vnašich podmínkách mohli hledat modelové prvky inkluzivního soužití třeba ve společenství křesťanské církve.

Inkluzivní postoj je reflektován iv revidovaném modelu mezinárodní klasifikace vztahující se kosobám spostižením aznevýhodněním (WHO, 2001). Mezinárodní klasifikace funkčních schopností (ICF), která na začátku nového tisíciletí nahradila dříve využívanou Mezinárodní klasifikaci vad, postižení ahandicapů (ICIDH), vychází zprincipu pozitivní diagnostiky asleduje ulidí spostižením aznevýhodněním jejich nepoškozené funkce atělesné struktury namísto dříve evidovaných vad aporuch, dále si všímá více jejich schopností apotenciálu kaktivitě namísto jejich postižení aomezení akonečně hodnotí spíše jejich možnosti participace na životě běžné společnosti než jejich znevýhodnění asociální limity nebo bariéry (obr. 2).

Obr. 2 Interakce faktorů podle Mezinárodní klasifikace funkčních schopností (ICF)

Další modely přístupu klidem se speciálními potřebami

Teoreticky jsou popisovány ijiné typy periodizací akategorizací přístupu společnosti klidem se speciálními potřebami (především se zdravotním postižením), které však svýše uvedeným přehledem víceméně korespondují nebo se sním alespoň zčásti překrývají (Zilcher, Svoboda, 2019). Model funkčních schopností je někdy prezentován také jako model integrativní (anebo dokonce inkluzivní), protože je svázán sprosazováním partnerské arovnoprávné účasti osob spostižením vběžném společenském dění. To je výrazný rozdíl ve srovnání shistoricky překonaným medicínským modelem, kde se na osoby spostižením nahlíželo jako na pacienty asamotné postižení bylo chápáno jako narušení zdraví, resp. jako nemoc, se kterou si však medicína nedokázala poradit. Takzvaný funkční model reflektuje především omezení schopností člověka zdůvodu jeho postižení, které se následně odráží iv omezení společenské participace, amodel sociální chápe znevýhodnění lidí se speciálními potřebami především jako důsledek bariér vytvářených většinovou společností na základě odchylky těchto jedinců nebo skupin od norem určovaných majoritou.

Obecně platí, že teoretická vymezení různých modelů přístupu společnosti klidem se speciálními potřebami závisí na zvoleném filozofickém akulturním rámci, takže jejich zobecnění nebo dokonce globální využitelnost jsou velmi problematické (Zilcher, Svoboda, 2019).

Stigma astigmatizace

Ksociální existenci člověka spostižením nebo jinou odlišností ve většinové společnosti se váže fenomén zvaný stigma. Ve smyslu udělení jakéhosi rozlišovacího znamení (obvykle ve spíše negativním významu) nebo dokonce „ocejchování“ člověka ze strany komunity avětšinové populace se stigmatizace objevovala vlidské společnosti prakticky vkaždém historickém období apodle Goffmana (2003) je příčinou handicapu (tedy znevýhodnění) člověka nikoli jeho vada nebo postižení (příp. jiná odlišnost), ale právě jeho společenská stigmatizace. Handicap tedy není příčinou stigmatu, ale naopak jeho důsledkem (stigma handicap způsobuje anebo prohlubuje). Úroveň iforma stigmatizace závisí na typu odlišnosti konkrétního člověka (např. na druhu azávažnosti postižení), na jeho vlastním přístupu kcelé situaci (jeho sociálním chování, ale iochotě přizpůsobit se apřijmout stigma, anebo se naopak vlastní stigmatizaci vzepřít) asamozřejmě také na sociokulturních, politických, demografických adalších podmínkách konkrétní společnosti nebo komunity.

Princip zaměření na člověka

Inkluzivní postoje jsou vnašem sociokulturním prostředí posilovány mimo jiné ivýraznou orientací společnosti na zajištění určitého standardu kvality života všech členů – včetně těch se speciálními potřebami (Brown, 1997). Tento koncept silně koresponduje také spřístupem zaměřeným na člověka (Person-Centred Approach), který se unás vpomáhajících profesích začal prosazovat od začátku 90. let minulého století. Patří kněmu také důraz na formu jazyka používaného vsouvislosti slidmi se speciálními potřebami – tedy způsob, jakým hovoříme snimi ao nich. Ten je totiž důležitým indikátorem úrovně akvality vztahu ktěmto lidem asamozřejmě se vyvíjí amění současně svývojem azměnami jazyka, kultury icelkové hodnotové anázorové orientace většinové společnosti (tedy toho, co označujeme jako společenské paradigma). Historie ukazuje, že kpodstatným změnám společenského paradigmatu nedochází příliš rychle ani překotně. Setrvačnost dlouho pěstovaných názorů, zvyklostí, modelů jednání ijazykových konvencí je veliká alidé se jen velmi obtížně zbavují zažitých stereotypů. Ani revoluční politické akulturní mezníky neznamenají okamžitou proměnu společnosti (jak můžeme sledovat vnašich zemích, kde ipo třiceti letech stále přežívají mnohé předsudky amýty, které určovaly vztah klidem spostižením aznevýhodněním před rokem 1990). Iz toho důvodu je mnohdy obtížné nacházet správná slova, když se vyjadřujeme olidech surčitým typem postižení aznevýhodnění, aje obtížné ipřesně stanovit, které pojmy aoznačení jsou vhodné akteré nikoliv. Tápe vtom nejenom laická veřejnost, ale také média adokonce iřada profesionálů, kteří se často snaží balancovat mezi odbornou terminologií alidským, empatickým přístupem kdruhému člověku.

Obecně souvisí způsob, jakým se vyjadřujeme olidech spostižením aznevýhodněním, snaším respektem kjejich lidské hodnotě adůstojnosti, ale ik jejich právům. Přestože neexistuje žádná ustálená kodifikovaná terminologie pro správné označování lidí spostižením aznevýhodněním, doporučuje se používat takové názvy, které citlivě vycházejí především zjazyka zaměřeného na člověka (People-First Language). Je lepší použít například výraz „člověk spostižením“ než „postižený člověk“, „osoby shandicapem“ raději než „handicapovaní“, označení „invalida“ je rozhodně vhodnější nahradit např. spojením „člověk (osoba) se sníženou pracovní schopností“ (přestože termín invalidita je legislativně stále živý2) – podle toho, vjakém kontextu se otěchto lidech vyjadřujeme. Upřednostňujeme tak důraz na pozornost arespekt vůči člověku před zdůrazňováním jeho omezení nebo vady či znevýhodnění. Dnes široce rozšířený termín „člověk se zdravotním postižením“ můžeme vnímat sice jako eticky přijatelný (ataké široce používaný iv legislativě3), ovšem zároveň obsahově poněkud zavádějící. Postižení totiž nemusí být spojeno snemocí ani nemusí vždy narušovat dobrý zdravotní stav člověka ve smyslu mezinárodní definice, která zdraví vymezuje jako stav tělesné, psychické asociální pohody (WHO, 1980), azařazení člověka do kategorie osob se zdravotním postižením svádí kneoprávněnému připisování sociální role pacienta člověku, který ve skutečnosti pacientem není ajehož sociální role člověka spostižením je zcela odlišná. Tím se udržuje přetrvávání nežádoucího medicínského přístupu vůči lidem se speciálními potřebami vdnešní společnosti (Novosad, 2000).

Použití vhodného označení pro lidi spostižením nebo znevýhodněním závisí samozřejmě vždy ina konkrétním prostředí asituaci – je však důležité, abychom se důsledně vyhýbali nálepkování (labelingu) astigmatizaci. Pro lékaře ve zdravotnickém zařízení jistě zůstává skutečně nemocný člověk pacientem bez ohledu na to, jestli se jedná očlověka spostižením, nebo bez postižení, ovšem třeba vsociálních službách by to už bylo nepřípustné, tam se totiž pracuje suživateli služeb anebo ještě spíše sklienty. Tendencí je volit raději neutrální názvy, které nijak nezdůrazňují postižení aomezení člověka akteré jsou (třeba vtrochu odlišném kontextu) obecně známé iz jiných oblastí života společnosti (třeba jako právě klient). Především je ale důležité, aby každé označení používané vsouvislosti stěmito lidmi bylo jimi samotnými vnímáno jako vhodné, neurážlivé adůstojné – tedy zohledňovat, jak si oni sami přejí, aby se onich hovořilo apsalo ajak se oni sami osobě také vyjadřují (ačkoliv tam musíme být poněkud obezřetní, abychom nepřejímali třeba slangové výrazy určité skupiny pro obecné označování všech podobně znevýhodněných osob).

Poměrně často se můžeme setkat stermínem „lidé (osoby) se speciálními potřebami“ přejatým zejména zcizojazyčné literatury aněkterých dalších zahraničních vlivů (především zanglického spojení People with Special Needs). Iv souvislosti stímto pojmem mohou vyvstávat určité otázky nebo nejistota ohledně správného porozumění. Je proto nutné upozornit, že tak neoznačujeme lidské jedince, kteří by snad měli nějaké opravdu speciální aodlišné potřeby, než mají ostatní jejich vrstevníci, ale že se ono „speciální“ vztahuje ke způsobu naplňování některých jejich zcela běžných lidských potřeb, které nemohou tito lidé zdůvodu svého omezení naplňovat způsobem obvyklým apro ostatní běžným. Včeštině se ovšem jen velmi obtížně hledá jiný avhodnější kompromisní termín, proto spojení člověk (osoba) se speciálními potřebami využíváme frekventovaně iv této publikaci. Stejným směrem se koneckonců ubírá iterminologie voblasti (školního) vzdělávání, kde se dnes namísto „problémových“ nebo „integrovaných“ žáků standardně používá zákonem preferované označení „děti, žáci astudenti se speciálními vzdělávacími potřebami“ (event. „spotřebou podpory ve vzdělávání“).

1.2Inkluzivní trendy vpostmoderním světě

Za jeden znejdůležitějších principů inkluze je považován respekt kodlišnosti ak právu každého jednotlivce na rovnocenné členství vkomunitě aspolečnosti. Inkluze přímo předpokládá přirozenou společenskou heterogenitu (tedy pestrost vyvěrající zrozdílů mezi jednotlivci ve skupině), která je základním charakteristikou inkluzivní komunity (Ainscow, Booth, Dyson, 2006; Lombardi, 1999; Hájková, Strnadová, 2010; Bartoňová, Vítková akol., 2016). Lidé jsou nebo mohou být rozdílní vmnoha parametrech – například zhlediska pohlaví, temperamentu, mateřského jazyka, náboženství, národnosti, výkonu, věku, ale iřady dalších faktorů, které jsou komunitou nebo společností hodnoceny jako různě významné (Westwood, 2013). Rozdílnosti, resp. celková rozmanitost (diverzita) může být považována za přirozenou samozřejmost apřínosný, obohacující prvek – anebo se zní může stát překážka aproblém, jestliže sní nedokážeme správně zacházet. Inkluzivní vstřícnost vůči rozdílnostem má řadu dobrých důvodů – především jsou to důvody:

Respektování rozdílů aodlišností

Rovnoprávnost aspravedlnost

Odmítání diskriminace asociálního vyloučení

Moderní forma sociálního soužití

1.3Inkluzivní hodnoty aetický rozměr inkluze

1.4Parametry inkluzivního společenství