Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Juraj Kalnický, PhD., prof. h. c.

DOBROVOLNÝ BEZDOMOVEC – SENIOR

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8460. publikaci

Recenzoval:

prof. PhDr. Jaroslav Veteška, Ph.D., MBA

Odpovědná redaktorka Eva Čechová

Grafická úprava Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 152

Vydání 1., 2022

Vytiskl Tribun EU s.r.o., Brno

© Juraj Kalnický, 2022

© Grada Publishing, a.s., 2022

© Fakulta veřejných politik, Slezská univerzita v Opavě, 2022

Cover Photo © Freepik / kbza

ISBN 978-80-271-4812-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-4811-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-3079-5 (Grada)

ISBN 978-80-7510-446-5 (Slezská univerzita v Opavě)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Kalnický, Juraj, 1951-

Dobrovolný bezdomovec - senior / Juraj Kalnický. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)

Anglické resumé

Obsahuje bibliografii a bibliografické odkazy

ISBN 978-80-271-4812-7 (online ; ePub)

* 364.682.42 * 316.346.32-053.9 * 316.728 * 316.728-021.465 * 316.6:001.891 * (437.326) * (048.8)

– 2012-2020

– bezdomovectví -- Česko

– senioři

– životní styl

– kvalita života

– sociálněpsychologický výzkum -- Česko -- 2011-2020

– monografie

364 - Sociální problémy vyžadující podporu a pomoc. Sociální zabezpečení [18]

Úvod

Bezdomovci. Registrujeme je. Vídáme je převážně u kontejnerů a popelnic s odpadky. Někdy s velkými igelitovými taškami, někdy s kočárkem či károu, ve kterých vozí svůj majetek, někdy i se psy, v nevyžehleném oblečení, s neumytou a neoholenou tváří. Najdou se mezi nimi lidé různých věkových kategorií včetně seniorů, tedy osob, které překročili hranici 62–65 let věku.[1]

Co o nich však víme? Asi je nikdy nebudeme znát ve všech osobnostních dimenzích, ale jestli s nimi máme korektně koexistovat, a pochopitelně oni s námi, měli bychom se je pokusit pochopit: znát jejich styl života, důvody, proč jsou tam, kde jsou, zda se tam ocitli dobrovolně, zda jim tato situace vyhovuje nebo ne, jaké mají touhy a plány, zda mají tendenci a vůli ke změně, jak si ji představují, co pro ni chtějí udělat oni sami a jakou pomoc očekávají od nás…

Se vznikem gerontagogiky coby nové vědní disciplíny vyvstává v souvislosti s výšeuvedeným otázka, jak se problematika bezdomovectví dotýká seniorů. Kolik jich mezi bezdomovci je, jací jsou, jak si představují dožití, zda jsou ještě schopni svou situaci změnit a zda to vůbec chtějí, nebo si tuto cestu zvolili dobrovolně?

K mnohým z těchto otázek byly již napsány studie opírající se o domácí i zahraniční výzkum. Taktéž já si ve své práci kladu za cíl dát na některé z nich odpověď. Soustředím se zejména na aspekty, které charakterizují osoby v seniorském věku bez přístřeší, jejich kvalitu života a životní styl. Jinak řečeno, co charakterizuje dnešní bezdomovce v seniorském věku, a to s důrazem na bezdomovce dobrovolné. Jsem si vědom toho, že vzhledem k širokému záběru předmětné problematiky to není úkol snadný, i toho, že vědecké poznání, jak zdůrazňuje Tesařík, se dnes zejména v oblasti hominidních disciplín děje malými kroky, a nikoliv skoky, jako tomu bylo v minulém a předminulém století.[2]

Tato publikace je výzkumným „ponorem“ do duší několika dobrovolných bezdomovců – seniorů, a to prostřednictvím jejich osobních příběhů a kazuistik, ke kterým jsem dospěl na základě longitudinálního sběru, analýzy a komparace dat v letech 2012–2020. Soudě dle dostupných odborných pramenů, fenomén dobrovolného bezdomovectví zatím není, zejména u seniorů, dostatečně prozkoumán a jeho existence není obecně přijímaná. Na následujících stránkách poukáži na některé mýty o bezdomovcích, a aniž bych měl v úmyslu tuto problematiku jakkoliv generalizovat, zodpovím hlavní výzkumnou otázku: Proč někteří) senioři chtějí být bezdomovci?

1.Senior

Vtéto kapitole kromě terminologického aparátu uvedu také klíčové teoretické poznatky, jež se vztahují kcharakteristice osobností lidí po 60. roku života ajež vyplynuly zliterárního průzkumu.

1.1Senioři, stárnutí astáří

Vnaší společnosti jsou zaužívaná mnohá označení starých lidí, od familiárního „babi“, „děda“, „babička“, „babina“, „babule“, „dědeček“, „dědula“ či hanlivého „bába“ a„dědek“ až po tradiční označení, jako jsou „důchodce“, „důchodkyně“, „starobní důchodci“ či nejnovější „senior/seniorka“.

Vanglicky psaných pramenech se dnešní čtenář kromě pojmů, jako je senior / senior citizens setkává také spojmy old people (staří lidé), older people (starší lidé), older adults (starší dospělí) nebo též elders / elderly people (staří lidé).

Slovo „senior“ tedy označuje člověka vobdobí stáří – seniu. Ikdyž vČR chybí právní definice tohoto označení,[3] lze říct, že se nadobro ujalo na úkor staršího pojmu „důchodce“, očemž mimo jiné svědčí iskutečnost, že Svaz důchodců České republiky k1. 1. 2018 změnil svůj název na Senioři České republiky.[4]

Některé vědní obory přesto dodnes pracují spůvodně zaužívanými pojmy nebo sjinými označeními. Například gerontologie[5] používá pojem „geront“, vpsychologické literatuře je možné najít pojem „senescent“, jinde se hovoří o„starých“ nebo ojiž zmiňovaných „důchodcích“.

Označení „geront“, „starý“ a„důchodce“ mají poměrně negativní citový náboj ajejich nevhodnost byla kritizována mimo jiné ze strany OSN při příležitosti Mezinárodního dne seniorů (který se poprvé slavil 1. 10. 1998). Označení „senior“ je významově neutrální, systémově navazuje na pojem „senium“, je jasné, flexibilní aje příznivě přijímáno apoužíván také lidmi nad 60 let. Je nesporně spojeno slidským stářím.

Přirozené fyziologické znaky stáří nastupují aprobíhají ukaždého rozdílně. Osoby stejného věku tedy někdy pojí jen počet let od narození, protože ukaždého znich se individuální črty značí jinak, akaždý tedy stárne ve svém individuálním tempu.

Senior – jako každý člověk – představuje jednotný systém fyzického apsychického, geneticky daného azískaného vprůběhu života, jakož ibiologického asociálního.

Co se týče vymezení věku seniora, je možno odkázat na několik autorů, kteří vymezili jisté (samozřejmě spodní) hranice. Například Haškovcová uvádí jako spodní hranici – tzv. rané stáří dle WHO (Světová zdravotnická organizace) – věk 60 let.[6] Obdobně popisuje stáří dle věku iVágnerová, která uvádí dvě kategorie: ranému stáří přisuzuje věk 60–75 let apravému stáří 76 let avíce.[7] Stáří nemusí vždy souviset se zákonem danou hranicí odchodu člověka do penze, protože ta je sice legislativně stanovena, ale posuzuje se individuálně dle odpracovaných let každého jedince ajeho zdravotního stavu. Dle statistiky České správy sociálního zabezpečení nejčastěji kodchodu do penze/důchodu, tedy ukončení tzv. produktivní aktivity, dochází mezi 60. a65. rokem života.[8]

Pojem „stárnutí“ vsobě nese dva základní významy, ato stárnutí jedince vdůsledku nepřetržitých biologických změn astárnutí populace[9] coby demografický proces. Tyto dva fenomény jsou vsociologickém pojetí velmi úzce propojeny. Stárnutí jedince (jako jedinečná zkušenost) značně ovlivňuje sociální pojetí stáří neboli kolektivní vnímání stárnutí. Jedná se tedy ospecifickou životní fázi, ke které se pojí určitá sdílená očekávání apředpoklady.

Stárnutí jedince je dle Pacovského komplexní, multifaktoriální, specifický biologický proces, který je charakterizován tím, že je dlouhodobě zakódován, je nezvratný, tedy se neopakuje, je různé povahy, zanechává trvalé stopy, jeho rozvoj se řídí druhově specifickým zákonem apodléhá vlivům prostředí, které má často vliv na životní styl jedince.[10]

Vidovičová, Galčanová, Kafková aSýkorová rozlišují dvě dimenze stárnutí, ato časovou aprostorovou.[11] Dimenze časová představuje stárnutí jako plynutí času. Dimenze prostorová vymezuje prostor jako fyzický, symbolický, konstruovaný, sociální amísto jedince či skupiny je vněm určováno dle vztahu kvybraným referenčním bodům. Kromě prostoru hovoříme rovněž oprostředí, to znamená souboru všech biotických aabiotických jevů aprocesů, které obklopují jedince, společnost či populaci.

Přestože stáří patří mezi plnohodnotná období lidského života, lidé ho často vnímají negativně, protože jsou ovlivněni celou řadou mýtů apředsudků, které vnich vyvolávají strach. Ten je mnohdy zapříčiněn obavami zmožné ztráty soběstačnosti, ze snížení tělesných, mentálních apsychických funkcí, ze sociální izolovanosti či znemožnosti seberealizace. Jak uvádí Janiš se Skopalovou, mnoho lidí se sprocesem stárnutí nedokáže vyrovnat. Tato schopnost je však velmi důležitá. Je dobré trávit stáří tak, jak je člověku příjemné, atoto období také sám ovlivňovat. Je dobře uvědomit si vlastní zodpovědnost za přípravu na stáří, aovlivnit tak kvalitu svého života.[12]

Stárnutí je možné chápat jako obecně biologický jev, protože se těžko bude hledat příklad živého organismu či struktury, které by tomuto procesu nepodléhaly. Postupně se však začaly objevovat snahy tuto skutečnost nějakým způsobem ovlivnit. Mühlpachr zmiňuje dva základní trendy, ato snahu oprodloužení života (snahu onavýšení hranice dožití) asnahu ozmírnění příznaků stárnutí. Uvádí též, že stárnutí se uskutečňuje vpost-reprodukčním věku, tedy mimo oblast působení mechanismů přirozeného výběru. Nejsou známy mechanismy, které by byly zodpovědné za rozvoj stárnutí, existuje jen řada teorií ahypotéz.[13]

Co se týče otázky, kdy vlastně člověk začíná stárnout, nacházíme různé odpovědi. Možno se setkat spostojem, který stárnutí chápe jako biologický děj, jenž probíhá po celý život člověka, respektive začíná již početím. Ale existuje ipojetí, podle kterého stárnutí začíná až vpozdější fázi života. Například Švancara vtéto souvislosti napsal: „Vzhledem ktomu, že termín stárnutí může mít význam presenia, jako předstupeň stáří, je vhodné doplnit odpověď na tuto otázku konstatováním, že stáří je sestupnou periodou vývoje azačíná již vdřívějších vývojových stádiích.“[14]

Proces stárnutí dle Vágnerové mění postupně nejen různé funkce, ale také vzhled člověka, což může mít vliv na jeho sociální status. Míra proměny zevnějšku není uvšech lidí stejná, proměna vzhledu mívá individuálně typický průběh. Ze zevnějšku staršího člověka můžeme usoudit, jaký je jeho celkový somatický ipsychický stav.[15] Autorka dále uvádí, že rezignace avýrazný úpadek osobnosti vrámci demence nebo jiných vážnějších onemocnění se projevuje rovněž nezájmem ovlastní vzhled amůže se jednat osignál celkového závažnějšího úpadku osobnosti. Průběh stárnutí se liší ive vztahu kpohlaví. Statistika uvádí, že ženy žijí vprůměru oněco déle než muži, avšak kvalita jejich života vdobě pozdního stáří mnohdy není vysoká (jedná se často ovdovy, ženy bezmocné, respektive nemohoucí azávislé na pomoci jiných či ženy trpící sociální izolací).[16]

Každopádně je nutné vycházet ztoho, že stárnutí se stává významným fenoménem moderní společnosti. Je to téma, které je vsouvislosti saktuálními demografickými trendy stále diskutovanější. Všechny odborné zdroje poukazují na to, že sohledem na celou populaci je otuto problematiku nutné projevit zvýšený zájem. Jedinci stárnou biologicky afatálně, populace stárnou strukturálně. Mění se totiž jejich složení ipočet osob, které jsou považovány za staré. Lidstvo již od nepaměti pátrá po příčinách stárnutí ve snaze tuto fázi života oddálit avyznačuje se různým přístupem ke starším lidem astáří obecně.

Vsoučasné době se péče ostaré občany stává prioritou každé civilizované společnosti, věnují se jí gerontologové, gerontagogové, sociologové, psychologové, politici iekonomové. Jak uvádí Křivohlavý, ve třetí fázi života se lidé stávají moudřejšími, ato nezávisle na inteligenci. Moudrost získávají vprůběhu života, projevují se také silné stránky charakteru. Je nutné vycházet zpojetí života jako celoživotní cesty, kdy člověk již od narození prochází určitými změnami. To, co předcházelo, má vliv na prožitky ve třetím úseku životní cesty.[17]

Populační stárnutí je charakteristickým rysem všech průmyslově rozvinutých zemí světa, kde se věková struktura obyvatelstva vdůsledku rostoucí délky života aklesající porodnosti již cca 100 let mění „ve prospěch“ nárůstu starší generace. To přináší změny ve struktuře tzv. životního času jedince ve prospěch období, které je vontogenezi považováno za závěrečné. Jak však uvádí někteří autoři, populace nestárne ve všech zemích světa stejně.[18] Vzemích OECD se očekává, že počet starších lidí (60+) vpopulaci dosáhne už vroce 2030 poměru 1 : 3, zatímco vzemích afrického kontinentu to bude výrazně později.

Pojem „stáří“ označuje poslední, vrcholnou fázi života. Ukaždého člověka vprůběhu let dochází kinvolučním změnám, jejichž následkem vzniká stařecký fenotyp. Tyto změny jsou ovlivněny působením socioekonomického prostředí, mentálním azdravotním stavem jedince ajeho schopností adaptace.[19] Dle Saka aKolesárové stáří vzniká na základě genetických zvláštností jedince, jeho životní historie, ale také jako důsledek působení společenských akulturních faktorů; individuálnost stáří je tedy podmíněna jedinečností každého jedince.[20] Kalvach[21] aMühlpachr[22] definují stáří velmi podobně, ato jako důsledek aprojev geneticky podmíněných involučních procesů, které modifikují další faktory (choroby, životní podmínky, životní styl).

Stáří bývá spojováno též svelkým množstvím změn voblasti sociální, například sosamostatněním dětí, odchodem do důchodu apod. Vprůběhu této životní etapy se všechny změny vzájemně prolínají, často bývají iprotichůdné, ajednotné vymezení stáří se tak stává poněkud obtížným.

Jak jsem již výše nastínil, Vágnerová označuje stáří jako poslední etapu života, etapu post-vývojovou, jelikož již byly realizovány všechny latentní schopnosti rozvoje. Tato fáze „přináší nadhled amoudrost, pocit naplnění, ale také úbytek energie anezbytnou proměnu osobnosti směřující kjejímu konci. Je obdobím relativní svobody, ale idobou kumulace nevyhnutelných ztrát ve všech oblastech. Rané stáří, resp. třetí věk, je obdobím života, vněmž sice dochází kevidentním změnám daným stárnutím, které ale nemusí být ještě tak velké, aby staršímu člověku znemožnily aktivní anezávislý život.“[23]

Na základě pojetí uvedených autorů lze shrnout, že na stáří je možné pohlížet zhlediska různých oborů aoblastí vědních disciplín. Jarošová vtéto souvislosti upozorňuje, že existuje asi 300 definic stárnutí astáří, auvádí, že ani vmedicíně, ani ve společenských vědách stále neexistuje konsensus.[24]

Jak uvedl Mühlpachr, vymezení biologického stáří se liší od vymezení sociálního stáří nebo stáří chronologického (kalendářního).[25] Biologické stáří se chápe jako označení konkrétní míry involučních změn. Čevela, Kalvach aČeledová je člení na změny viditelné, jako je barva vlasů, jejich padání, vrásky, atrofie kůže asvalstva (úbytek vody vtěle), pomalejší améně koordinované pohyby, opožděné reakce na podněty (snížení motorické kapacity), úbytek svalové síly avýkonnosti, změněný postoj těla, azměny, které nejsou na první pohled zjevné, mezi něž patří vnímání vlastního fyzického aduševního stavu, pokles funkční zdatnosti, změny regulačních afunkčních mechanismů, kvalita zraku asluchu, čichu, chuti ahmatových analyzátorů, pokles pozornosti (snížení koncentrace), zhoršování paměti, zpomalování reakcí na vnější podněty asnižování emocionální amotivační kontroly, jejíž vinou se senioři stávají citově labilnějšími, náladovějšími.[26] Výše zmíněné změny mohou být způsobeny ichorobami, jež se vyskytují ve vyšším věku. Hranice biologického stáří se však přesně nestanovuje, protože, jak už bylo uvedeno, lidé stejného kalendářního věku se významně liší mírou involučních změn afunkční zdatností.

Naopak sociální stáří bývá vymezováno na základě kombinace několika sociálních změn nebo splněním určitého kritéria; je dáno změnou sociálních rolí akomunikace, postojů, životního stylu (vrodinném iprofesním životě) izměnou ekonomického zajištění, protože sociální stáří obvykle začíná penzionováním jedince. Vtomto smyslu je stáří chápáno jako sociální událost, která bývá závislá na aktuálním dění ve společnosti.

Stárnutí je výsledkem vzájemného působení zděděných vlastností afaktorů vnějšího prostředí, ve kterém člověk žije, přičemž stářím učlověka klesá schopnost přizpůsobit se měnícím se faktorům vnějšího prostředí. Stárnoucí organizmus si vytváří nové, ale labilnější adaptační mechanismy. Vytváření rovnováhy mezi člověkem aokolím se stává ve stáří těžším.[27] Vágnerová vtéto souvislosti upozorňuje, že sociální komunikace je ovlivněna involučními změnami kognitivních funkcí. Dochází také kproměně sociálních rolí na roli vdovce/vdovy, nemocného/nemocné. Ke změnám nemusí docházet vraném stáří, ale až vobdobí pravého stáří. Výraznou změnou, spojenou sproměnou sociální role isociálního statusu, je odchod do důchodu, taktéž zhoršení zdravotního stavu partnera, či ovdovění. Péče onemocného životního partnera je velmi náročná aovlivňuje fyzickou ipsychickou stránku pečujícího. Mění smysl života, dává vzniknout pocitu osamění astrachu. Narušuje denní stereotyp amožnost uskutečnění společných plánů. Zásadní je izhoršení finančního zabezpečení (zadlužení nebo zvýšené výdaje za léky, pomůcky apod.).[28]

Chronologické (kalendářní) stáří je pak vymezeno na základě dosažení určitého arbitrárně stanoveného věku, kdy se již obvykle nápadněji projevují involuční změny. Platí zde rovněž demografické hledisko – čím starší populace, tím vyšší hranice stáří. Výhodou tohoto vymezení je především jednoznačnost asnadná komparace.[29] Svýše uvedeným koreluje numerické pojetí, ato, že stáří je stav člověka ve věku obyčejně nad 60 let – vseniu (60–74 let: rané stáří; 75–89 let: vlastní stáří; 90 avíce let: dlouhověkost).[30] Pro seniorské věkové období se také často používá termín „post-produktivní věk“, který byl přejat zekonomické literatury.

Stáří však neznamená jen negativně postupující změny či zhoršení všech funkcí. Jak uvedl Švancara, některé funkce se celý život nemění, jiné se dokonce zlepšují, avůbec nejvýznamnější je zjištění, že starý organizmus disponuje kvalitativně jinými mechanismy, kterými se přizpůsobuje podmínkám okolí. Nejnovější výzkumy ve zmíněném směru ruší desítky let starý tzv. deficitní model staršího člověka (prezentován gerontologií), který registroval jen úpadek funkcí starého člověka acelkově nabízel jeho negativní obraz.[31]

Dle Gessnera, na rozdíl od fluidní (geneticky získané) inteligence, tzv. krystalická inteligence (získána během života azávislá na dosažené úrovni vzdělání azkušenosti) věkem nedeklinuje, dokonce někdy vykazuje výrazné zlepšení. Významným intervenčním faktorem duševní výkonnosti člověka jsou, kromě biologicky podmíněných zvláštností stáří, ivšeobecný zdravotní stav, školské vzdělání, zájmy astimuly, kontakty amotivace sociálního prostředí. Spojená existence osobnostních zisků (růstu) aztrát (deklinace) vkaždém období života jako jedna zceloživotních vývojových charakteristik způsobuje, že jisté deficity stáří mohou být kompenzované jinými strategiemi myšlení akonání. Kromě toho mnohé vlastnosti aschopnosti, jako je například důkladnost, spolehlivost, systematická alogická (ne mechanická) paměť, trpělivost, věcnost aschopnost abstrakce se spřibývajícím věkem nemění. Starší lidé bývají důkladnější aspolehlivější než mladí.[32] Psycholožka Koucká toto doplňuje poznáním, že ve společenském kontextu staří lidé disponují mnoha kvalitami apotenciálem být přínosem – například vpodobě aktivit, jakými je dobrovolnictví apéče oblízké přátele, rodinu adomácnost, nebo pozitivních charakteristik, jako je životní zkušenost, vyrovnanost, nadhled, zodpovědnost aspolehlivost.[33]

Společenský kontext starých lidí má ale idruhou stranu mince, jak často sironickou nadsázkou upozorňuje socioložka Šiklová, ato že často nepřijatelný přístup, zejména od mladé generace, si senioři způsobují sami svým nevybíravým „nadřazeným“ chováním.[34]

Přestože nechci předjímat, považuji za potřebné uvést, že inárodní programy aplány přípravy na stárnutí vČR, které budu podrobněji charakterizovat vnásledující kapitole, uvádějí azdůrazňují pozitivní přínos starších osob. Jsou to například cenné životní zkušenosti, vysoká odbornost aorientace ve vykonávaných činnostech, názorová stabilita, větší odpovědnost, spolehlivost, rozvážnost, emoční stabilita acelkově větší vyzrálost azkušenosti. Dále uvádějí také problematiku související se zvýšenými nároky na systém sociální ochrany (především sociální pojištění aposkytování sociálně-zdravotní péče) azdůrazňují, že tyto systémy bude potřeba pružně přizpůsobovat aktuálnímu demografickému vývoji.

Vekonomicky vyspělých zemích světa, kam samozřejmě řadíme iČR[35], ajejich nadnárodních společenstvích je již několik desítek let na programu zabývat se přípravou lidí na tzv. zdravé stáří. Tato skutečnost souvisí sdalším klíčovým pojmem, ato preseniorská edukace. Jde oprogramy přípravy na stáří; systémově patří do působnosti andragogiky coby teorie aaplikace edukace dospělých. Úkolem preseniorské edukace je snížit sociální, psychická abiologická rizika adaptačního selhání apřipravit stárnoucího jedince na biologické apsychosociální změny, které jej čekají. Ikdyž opreseniorské edukaci či edukační péči je možno uvažovat ve třech časových horizontech jako odlouhodobé – celoživotní, střednědobé – překlenovací akrátkodobé – aktuální, zhlediska cílených edukačních aktivit jde zejména okrátkodobou přípravu. Ta by měla začít nejpozději 5 let před dosažením důchodového věku; pozitivní je, když na to jedinec myslí již dříve. Zaměřuje se hlavně na dosažení sociální jistoty abezpečnosti při přechodu do důchodu, jakož ina jeho plynulý průběh. Dlouhodobá příprava, která by měla probíhat celý život, zahrnuje navykání na zdravý způsob života avýchovu kpřiměřenému postoji ke stárnutí. Překlenovací období probíhá ve věku 40–60 let, kdy těžiště přípravy spočívá vupevňování zdravého způsobu života, vpotřebných zdravotních opatřeních av psychologické průpravě.

1.2Teorie stárnutí

1.3Historie aaspekty konceptu zdravého, pozitivního či aktivního stáří

1.celosvětový nárůst počtu lidí ve věku nad 60 let vpopulaci;

1.3.1Důležitost přípravy na stáří vrodině

•přípravu na úbytek fyzických apsychických sil;

•přípravu na nové sociální role;

1.3.2Kvalita života aživotní styl seniorů

Table of Contents

Úvod

1. Senior

1.1 Senioři, stárnutí a stáří

1.2 Teorie stárnutí

1.3 Historie a aspekty konceptu zdravého, pozitivního či aktivního stáří

1.3.1 Důležitost přípravy na stáří v rodině

1.3.2 Kvalita života a životní styl seniorů