Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vladimír Janout, Jana Janoutová

Medicína založená na důkazu a klinická epidemiologie

Autoři:
Prof. MUDr. Vladimír Janout, CSc.
Doc. MUDr. Jana Janoutová, Ph.D.

Recenze:
Prof. MUDr. Tibor Baška, PhD.
Doc. MUDr. Lumír Komárek, CSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.
Publikace navazuje na knihu: Janout V., Klinická epidemiologie – nedílná součást klinických rozhodovacích procesů, Praha: Grada Publishing, 1998.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Cover Photo © depositphotos.com, 2021

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 8077. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. et Mgr. Olga Kopalová
Sazba a zlom Ondřej Mikulecký
Počet stran 200
1. vydání, Praha 2021
Vytiskla TISKÁRNA PROTISK, s.r.o., České Budějovice.

Kniha vychází s podporou Fakulty zdravotnických věd Univerzity Palackého v Olomouci.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-4291-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4290-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3076-4 (print)

1Úvod

1.1Medicína založená na důkazu

Dominantní koncepcí vmoderní praxi medicíny je důkaz. Očekává se, že kliničtí lékaři budou svá rozhodnutí opírat, pokud je to možné, onejlepší dostupný důkaz. Jestliže se tedy aplikuje důkaz do medicínské praxe, měl by být prospěch zpoužití tohoto důkazu jasně definovatelný aměřitelný, stejně jako náklady asamotný důkaz.

Používání medicíny založené na důkazu (evidence-based medicine – EBM) vlékařské praxi (evidence-based practice) se opírá opopulační výsledky získávání důkazu. Důkaz, který je vlékařské praxi použit, je odvozen zlékařské literatury ato, co je vliteratuře uváděno, není zkušenost jednotlivého pacienta auž vůbec ne pacienta, kvůli kterému byl důkaz hledán, ale je to zkušenost populace pacientů. Proto praktická aplikace EBM vyžaduje použití populačních údajů vpéči ojednotlivého pacienta, jehož zkušenosti budou rozdílné od kolektivních zkušeností uvedených vliteratuře. Všechna evidence-based rozhodnutí ujednotlivého pacienta jsou tedy extrapolací zpředchozí zkušenosti ujiných pacientů, takže lékařská praxe je evidence-based pouze tehdy, jestliže je population-based.

To, co se vlékařské praxi dělá pro jednotlivého pacienta, je založeno na zkušenosti skupiny jiných pacientů vpopulaci ana pravděpodobnosti, že jednotlivý pacient bude sdílet tyto výsledky. Prozíravá lékařská péče závisí na schopnosti identifikovat podobnosti mezi jednotlivým pacientem aurčitou populací, jejíž kolektivní zkušenost může předvídat zkušenost jednotlivého pacienta.

Věda oaplikaci principů populačních důkazů vpéči ojednotlivého pacienta je známa jako klinická epidemiologie. Zatímco epidemiologie jako taková se zabývá účinkem různých podmínek na zdraví populace, klinická epidemiologie aplikuje tyto závěry na péči ojednotlivého pacienta. Tyto dva přístupy jsou vzájemně úzce propojené. Jestliže populace dostává kvalitní zdravotní péči, pak ijednotlivci ztéto populace mají obecně kvalitní zdravotní péči. Aobráceně, pokud jednotlivci mají kvalitní zdravotní péči, pak izdravotní péče pro populaci je kvalitní.

Skrytým konceptem použití důkazu zpopulačního šetření pro jednotlivého pacienta je to, že je zřejmé, že některé důkazy nelze paušálně aplikovat (to, co je zjištěno umužské populace, nelze aplikovat užen apod.), avšak imimo tato zřejmá vyloučení je zde poměrně široká šedá zóna, kde aplikace zpopulačních šetření může být problematická, například je-li jednotlivý pacient starší nebo mladší než osoby vpopulačním šetření, je-li nemocnější nebo naopak zdravější, je-li etnicky rozdílný, vyšší, menší, tedy rozdílnější než osoby vdané populační studii. Proto obratně pracovat sdůkazy znamená rozeznávat jejich možné limitace. Jestliže každé klinické rozhodnutí závisí na srovnání našeho jednotlivého pacienta spopulací pacientů, pak dovednost takového srovnání je zásadní pro rozeznání charakteristik jak jednotlivého pacienta, tak ipopulace apro zjištění podobností nebo naopak nepodobností.

Vsoučasné době už není možné úspěšně praktikovat klinickou medicínu apřitom vynechat population-based principy, tj. principy klinické epidemiologie. Téměř veškeré umění aveškerá medicínská věda souvisí stím, jak šikovně apřitom vědecky je lékař schopen dospět ke svému rozhodnutí při péči osvého pacienta. Stím souvisí ipovědomí olimitacích důkazů aschopnost získávat nejlepší výsledky zprocesů, ke kterým přirozeně inklinujeme. Rigorózní zdůvodnění je na počátku ažádoucí výsledek na konci.

1.1.1Co je medicína založená na důkazu?

Medicína založená na důkazu je novou filozofií medicíny, ve které každé rozhodnutí lékaře by mělo být opřeno osoučasný nejlepší vědecký důkaz. Dříve bylo – av současnosti často ještě je – rozhodování vmedicíně založeno převážně na zkušenosti (empirii) každého lékaře, jeho kolegů anadřízených nebo kapacit vjednotlivých oborech (to je však spíše úsměvně nazýváno „eminence--based medicine“).

1.1.2Definice medicíny založené na důkazu

Medicína založená na důkazu je definována jako integrace nejlepšího vědeckého důkazu sklinickou odborností apacientovými hodnotami.

Nejlepší vědecký důkaz pochází obvykle zvýsledků správně organizovaných asprávně prováděných epidemiologických studií, často multicentrického charakteru. Vtěchto studiích je tak zajištěn dostatečně velký počet subjektů atím se také zvyšuje jejich validita. Studie jsou zaměřeny na všechny otázky klinické epidemiologie (Janout, 1998), zejména na přesnost apoužitelnost diagnostických testů (včetně klinického vyšetřování), účinnost abezpečnost léčebných, rehabilitačních apreventivních postupů ana hodnotu asílu prognostických markerů. Nové důkazy ztakto orientovaného klinického výzkumu jednak mění názory na dosud používané diagnostické aterapeutické postupy ajednak je částečně nahrazují, pokud jsou přesnější, účinnější abezpečnější.

Klinická odbornost předpokládá schopnost lékaře používat jeho klinické dovednosti azkušenost krychlému identifikování pacientova zdravotního stavu včetně stanovení diagnózy, kodhadu, jaký může mít pacient prospěch zpotenciálních intervencí, případně jaká rizika znich pro pacienta vyplývají. Současně musí vzít vúvahu pacientův žebříček hodnot ajeho očekávání.

Pacientovy hodnoty představují jeho osobní preference, zájmy, očekávání apriority, které musí být integrovány do klinického rozhodování, jestliže má být kjeho prospěchu.

Jestliže se podaří tyto tři články vhodně integrovat, pak klinik ipacient tvoří diagnostickou iterapeutickou alianci, jejíž činnost může mít optimální dopad na klinický výsledek akvalitu života pacienta.

Medicína založená na důkazu je ale mnohem víc než jen čtení publikací za účelem získání informací onových vědeckých důkazech. Podle profesorky Greenhalgh zLondýna je to především vědomé, zřetelné asoudné používání nejlepších současných důkazů při rozhodování opéči ojednotlivé pacienty ataké zlepšení tradičních dovedností kliniků vdiagnostice, léčbě, prevenci apřidružených oblastech prostřednictvím systematického formulování důležitých azodpověditelných otázek avyužití matematických odhadů pravděpodobnosti arizika (Greenhalgh, 2003).

1.1.3Hlavní kroky při uplatňování medicíny založené na důkazu

Profesor Dave Sackett vzahajovacím úvodníku úplně prvního čísla časopisu Evidence-Based Medicine shrnul hlavní kroky ve vyvíjející se vědě medicíny založené na důkazu do následujících bodů:

•převést potřebu informací na zodpověditelné otázky (tj. formulovat problém),

•vypátrat smaximální účelností nejlepší důkazy, které na tyto otázky přinesou odpovědi,

•posoudit důkazy kriticky (tj. zvážit je) astanovit jejich platnost (blízkost pravdě) aužitečnost (klinickou použitelnost),

•začlenit výsledky tohoto posouzení do klinické praxe,

•vyhodnotit účelnost tohoto začlenění.

Tedy medicína založená na důkazu vyžaduje nejen čtení publikací, ale čtení správných publikací ve správný čas apotom změnu chování (aco je často složitější, chování dalších lidí) ve světle toho, co bylo čtením publikací zjištěno.

1.1.4Historie vzniku medicíny založené na důkazu

Předchůdcem medicíny založené na důkazu byla klinická epidemiologie, která využívala epidemiologických metod pro řešení praktických otázek vklinické medicíně. Jednalo se především oproblémy diagnostiky, léčení, posouzení prognózy, rizika poškození pacienta aprevence. Hlavním účelem bylo zajistit, aby klinické rozhodovací procesy byly založeny na vědeckých principech. Medicína založená na důkazu se postupně vyvíjela zklinické epidemiologie tak, že integrovala tyto epidemiologické vědecké principy sklinickou odborností pracovníků avýznamně zdůraznila pozici pacienta ve smyslu jeho priorit aočekávání.

Pojem evidence-based medicine – medicína založená na důkazu – byl poprvé použit vroce 1992 skupinou pracovníků vedenou Gordonem Guyattem zUniverzity McMaster vKanadě. Od té doby vzrostl počet publikací omedicíně založené na důkazu exponenciálně avznikla řada časopisů publikujících práce tohoto typu.

Následující rychlé rozšíření této nové filozofie medicíny bylo podmíněno těmito faktory:

•každodenní potřebou validních informací odiagnostických, léčebných, prognostických apreventivních metodách,

•nedostatečnou kvalitou tradičních zdrojů informací pro jejich zastaralost (učebnice), častou frekvenci mylných názorů (experti), neefektivnost (způsob celoživotního vzdělávání) nebo pro jejich nadměrné množství arozdílnou kvalitu-validitu pro klinické použití (časopisy),

•nevyvážeností mezi diagnostickými schopnostmi aklinickým úsudkem lékaře, které se zkušeností vzrůstají, na jedné straně anejčerstvějšími znalostmi anejnovějšími klinickými metodami, jejichž znalost spostupem času klesá,

•omezenými možnostmi lékaře, který má při své práci málo času na průběžné studium literatury ahledání důkazů pro svoje klinické rozhodování,

•rozvojem metod pro zjišťování důkazu apro jeho kritické hodnocení,

•vydáváním systematických přehledů ajiných sumarizačních materiálů týkajících se lékařské péče (Cochrane Collaboration),

•vydáváním evidence-based lékařských časopisů, které publikují tzv. sekundární publikace, tj. práce publikované vjiných časopisech aprověřené experty, stím, že jejich výsledky jsou jednak platné (validní) ajednak okamžitě použitelné vklinické praxi,

•vytvořením informačních systémů, které přinášejí nové poznatky během několika sekund,

•vytvořením aaplikací nových efektivních strategií pro celoživotní vzdělávání apro zlepšení klinické praxe.

1.1.5Limitace při aplikaci medicíny založené na důkazu

Ověřování koncepce aprovádění medicíny založené na důkazu klinickými pracovníky iteoretiky přineslo jak pozitivní, tak inegativní reakce. Diskuze otěchto problémech připomněla, že ve vědecké práci – ať už vzákladním, nebo vaplikovaném výzkumu – ataké vmedicíně existují tři obecně limitující faktory:

•nedostatek souvislých apevných vědeckých důkazů,

•problémy při aplikaci jakéhokoli důkazu do péče ojednotlivého pacienta,

•překonávání bariér při snaze oprovádění lékařské praxe na vysoké vědecké úrovni.

Současně byly identifikovány tři limitující faktory, které jsou unikátní pro provádění EBM:

•Předně potřeba nabytí nových dovedností při vyhledávání akritickém hodnocení důkazů může být odrazující, ikdyž lékařská péče založená na principech EBM může být úspěšně prováděna ipři pouhém zvládnutí vyhledávacích technik apoužívání už předem kriticky zhodnocených materiálů.

•Časově zaneprázdnění klinici mají jen omezený časový prostor pro zvládnutí aaplikaci těchto nových dovedností anavíc zdroje požadované pro stálou dostupnost důkazů jsou vřadě zdravotnických zařízení nedostatečné.

•Důkaz, že medicína založená na důkazu skutečně funguje, často přichází pomalu apozdě.

Je ještě jeden důvod, proč je pro některé kliniky termín medicína založená na důkazu těžko přijatelný. Medicína založená na důkazu je ozvládání změn, nikoli oznalosti všech odpovědí ještě předtím, než se sněčím začne. Jinými slovy, není tolik otom, co lékař přečetl vminulosti, ale otom, jak se mu daří rozpoznávat současné ibudoucí studijní potřeby, jak jim vyhovět ajak využívat své znalosti vhodně adůsledně vnových klinických situacích. Lékaři odchovaní stylem staré školy, kde neznalost je nepřijatelná, mohou obtížně přijmout, že mohou být konfrontováni sněkterými hledisky vědecké nejistoty několikrát denně (anepochybně dokonce častěji, jde-li olékaře zterénu, smenší znalostí nejnovějších poznatků).

1.1.6Pseudolimitující faktory

Na druhé straně diskuze ovýznamu medicíny založené na důkazu odhalily také řadu pseudolimitujících faktorů, které většinou vznikly znepochopení vlastního principu EBM. Prověření definice ajednotlivých kroků EBM rychle odmítlo kritiku, že EBM pouze očerňuje klinickou zkušenost lékařů, omezuje se pouze na klinický výzkum, ignoruje pacientovy hodnoty apreference avytváří systém přístupu kuchařky kmedicíně. Navíc EBM není vžádném případě přístup, který by zlevnil lékařskou praxi, protože prováděním EBM péče, za účelem zlepšení kvality života pacientů, náklady spíše stoupají ahněv zdravotnických manažerů aekonomů také. Kromě toho řada praktických lékařů spontánně přiznala používání principů EBM ve své praxi atím jednoznačně vyvrátila tvrzení, že EBM je postupem, který je vhodný jen pro špičku vyvolených. Na řadě příkladů byla vyvrácena idomněnka, že EBM vede kterapeutickému nihilismu vpřípadech, ve kterých nejsou kdispozici výsledky klinického pokusu vdaném problému.

Kritikové medicíny založené na důkazu by ji mohli definovat jako stále módnější tendence skupiny mladých, sebejistých avysoce matematicky zdatných lékařských vědeckých pracovníků snižovat práci zkušených kliniků pomocí kombinace epidemiologického žargonu astatistických kejklí nebo argument, obvykle předkládaný stéměř evangelizačním zápalem, že by žádný lékař, sestra, spotřebitel zdravotních služeb ani politik neměl vůbec nic podniknout ve vztahu ke zdraví, pokud adokud se výsledky několika velkých adrahých výzkumných studií neobjeví vtisku anejsou schváleny výborem expertů.

Jiní staví své výhrady ještě silněji. Zdá se, že medicína založená na důkazu nahrazuje původní vědomosti subjektivně vybranými, arbitrárně shrnutými, přebranými aovlivněnými závěry neurčené platnosti či úplnosti. Provozují ji lidé neznámých schopností, zkušeností adovedností, kteří používají metody, jejichž neprůhlednost brání vyhodnocení údajů.

Tyto názory však byly již na základě opakované pozitivní zkušenosti sEBM vyvráceny. Přesto přirozeně, jako ukaždého jiného postupu, zde existují výše popsané limitace, které ovšem nijak nesnižují základní význam EBM pro provádění lékařské praxe ve všech oborech medicíny.

1.2Klinická epidemiologie

1.2.1Definice klinické epidemiologie

Klinická epidemiologie je aplikací epidemiologických principů vklinické medicíně. Snaží se integrovat epidemiologické metody svědeckými přístupy vklinické medicíně. Klinická epidemiologie již do značné míry uplatňovala principy medicíny založené na důkazu, která se zní později vyvinula.

Epidemiologie jako věda se rozvíjela především na modelech infekčních nemocí, které vminulosti byly prioritou při řešení otázek zdravotního stavu populace. Později, když především vúmrtnosti začaly převažovat chronické neinfekční nemoci, jako jsou nemoci kardiovaskulární, metabolické nebo onkologické, musela epidemiologie měnit své metodologické postupy, aby byla schopna přispět křešení těchto nemocí smultifaktoriální etiologií aněkdy is mnohočetnými následky ujednoho rizikového faktoru. Vdalší etapě se pak začala epidemiologie orientovat na pomoc klinickým lékařům při jejich každodenních rozhodovacích procesech vdiagnostice, terapii, prognóze, riziku apod. atak vznikla klinická epidemiologie.

Klinická epidemiologie patří mezi základní lékařské vědy, ačkoliv to ještě na většině lékařských fakult nebylo akceptováno. Na Lékařské fakultě Univerzity Palackého se klinická epidemiologie rutinně vyučuje již řadu let ajako první vČeské republice byla zavedena výuka teoretických základů medicíny založené na důkazu vroce 2005.

Terminologicky je klinická epidemiologie zdánlivě rozporný název, protože epidemiologie se zabývá populacemi aklinická medicína jednotlivci. Ale klinická epidemiologie se ve skutečnosti zabývá „definovanou populací pacientů“.

Hlavní opodstatnění klinické epidemiologie je vtom, že klinické rozhodovací procesy by měly být založeny na vědeckých principech, což vyžaduje také příslušný výzkum na epidemiologické bázi. Zahrnuje metody užívané kliniky kauditu své práce ajejích výsledků.

Vřadě zemí světa nyní zaujímá klinická epidemiologie místo základního vědního oboru pro klinickou medicínu. Přesto nebyla dosud její náplň sjednocena abývá definována různým způsobem, ato jako:

•základní obor pro klinickou medicínu,

•věda ostudiu skupin pacientů, na jehož základě se získají poznatky pro klinické rozhodnutí ukonkrétního pacienta, což je také jeden ze základních principů medicíny založené na důkazu,

•studium vzniku avývoje nemoci,

•studium podkladů pro klinická rozhodování ajejich výsledků,

•věda oklinických rozhodovacích procesech,

•věda o„klinické ekonomii“.

Všechny tyto definice klinické epidemiologie mají společnou snahu onejlepší možný důkaz aktuální účinnosti lékařské péče (nejen teoretické, ale ipraktické), která by měla pacientovi prospět.

1.2.2Klinická epidemiologie aklinický lékař

Každý lékař by měl průběžně hodnotit své počínání sohledem na to, aby pro pacienta udělal něco prospěšného, než aby ho jakýmkoli způsobem poškodil. Ak tomu by také měly sloužit znalosti klinické epidemiologie.

Při klinickém rozhodování se vdůsledku rozdílu mezi teorií jednotlivých lékařských oborů aklinickou praxí objevuje řada otevřených otázek. Někdy je možno vzít vúvahu stanovisko „kapacity“, ale itito lidé si někdy ve svých názorech navzájem odporují. Jako další možnost se přirozeně nabízí hledat stanovisko vodborné literatuře, tj. zjišťovat výsledky výzkumu ajejich validitu, zejména uexperimentálních prací mimo laboratoř. Toto je zájem kliniků iepidemiologů, ale protože historicky nebylo zvykem, aby tyto dva směry vzájemně spolupracovaly, byl často vzájemný tok informací retardován.

Klinická epidemiologie by měla každému lékaři usnadnit porozumění jak vlastnímu klinickému pozorování, tak ivýsledkům výzkumu, který provádějí jiní. Každý lékař, ikdyž sám nechce výzkumně pracovat, by měl rozumět principům výzkumu, aby jeho výsledky mohl správně interpretovat.

Příklad:

Pacient je 50letý muž sbolestí na hrudi, která se objevila před 2 týdny při chůzi do kopce apřestala po 2 minutách klidu. Kouří 20 cigaret denně aúdajně má mírně zvýšený TK. Nemá žádné jiné obtíže aneužívá žádné léky. Jeho vyšetření včetně klidového EKG je normální, pouze TK je 150/96 mm Hg.

Ošetřující lékař má za úkol odpovědět na řadu otázek:

•Je pacient nemocný?

•Co je příčinou jeho nemoci?

•Jak mohou diagnostické testy rozlišit možné příčiny bolesti na hrudi?

•Angina pectoris

•Afekce jícnu

•Vertebromuskulární původ potíží

•Úzkost apod.

•Jak může zátěžové EKG vyloučit nebo potvrdit koronární nemoc srdeční (KNS)?

•Bude-li KNS potvrzena, jak dlouho může pacient očekávat, že bude mít obtíže, ajak dlouho bude žít?

•Jaké jsou pravděpodobné komplikace jako infarkt myokardu, městnavé srdeční selhání, aterosklerotické onemocnění jiných orgánů apod.?

•Bude mít snížení jeho rizikových faktorů, tj. kouření ahypertenze, vliv na snížení jeho rizika?

•Jestliže medikamentózní léčba odstraní bolest, měl by pacient stejně podstoupit bypass koronárních arterií za účelem prevence předčasného úmrtí?

Pro zodpovězení těchto otázek používá klinik různé zdroje informací:

1.vlastní zkušenost,

2.zkušenost svých kolegů,

3.lékařskou literaturu.

Obecně je možno říci, že klinik je odkázán na pozorování jiných pacientů vminulosti, aby mohl předpovědět, co se stane sjeho konkrétním pacientem. To, zda budou jeho závěry validní avěrohodné, závisí na způsobu, jakým byla tato minulá pozorování prováděna ainterpretována.

Ve vztahu kpopsaným problémům byla klinická epidemiologie definována takto:

•Klinická epidemiologie je jedním zpřístupů, jak získat ainterpretovat vědecké pozorování vlékařských oborech.

•Klinická epidemiologie je aplikace epidemiologických principů ametod na problémy klinické medicíny.

•Klinická epidemiologie je věda, která se zabývá klinickými jevy aanalyzuje je epidemiologickými metodami.

Uvedené otázky jsou většinou stejné nebo podobné otázkám, se kterými se setkává lékař při styku spacientem, jak bylo uvedeno na příkladu vtéto kapitole.

Vklinické epidemiologii jsou předmětem zájmu především otázky zdravotního stavu pacienta, kterým se lékař snaží porozumět, podle nich předpovědět další průběh, interpretovat je ahlavně změnit vprůběhu léčby pacienta. Jedná se onásledující stavy, označované vanglické literatuře jako „5 D“:

•smrt (death),

•nemoc (disease),

•invalidita (disability),

•diskomfort (discomfort) – bolest, nauzea, závrať,

•neuspokojení (dissatisfaction) – emocionální aduševní stavy jako smutek, zloba, agitovanost apod.

Problém

Otázka

Normální/abnormální

Je osoba nemocná, nebo zdravá?
Jaké abnormality jsou spojené sdanou nemocí?

Diagnóza

Jak přesné jsou diagnostické testy nebo postupy vedoucí kodhalení nemoci?

Frekvence

Jak často se nemoc vyskytuje?

Riziko

Které faktory vedou ke zvýšené pravděpodobnosti vzniku nemoci?

Prognóza

Jaké jsou následky dané nemoci?
Jaká je délka pravděpodobného přežití?

Léčba

Jak léčba ovlivní další průběh nemoci?

Prevence

Může intervence uzdravých lidí zabránit vzniku nemoci?
Může včasná detekce aléčba zlepšit průběh nemoci?
Mohou další klinické aktivity, jako např. rehabilitace apod., zabránit zhoršení nemoci avzniku komplikací, případně invalidity?

Chyba

Jsou výsledky pozorování nebo studií ovlivněny chybou?

Etiologie

Jaké jsou příčinné faktory nemoci?
Které stavy mohou vyústit vnemoc?
Jaká je patogeneze nemoci?

Tab. 1 Hlavní problémy aotázky, kterými se zabývá klinická epidemiologie

1.2.3Klinická epidemiologie aklinická medicína

Důležitý rozdíl mezi klinickou epidemiologií aostatními vědními obory přispívajícími klinické medicíně je vtom, že předmět zájmu klinické epidemiologie může být studován přímo pouze ulidí, anikoli uzvířat nebo učástí lidského těla (tkáňové kultury, buněčné membrány apod.).

Základním účelem klinické epidemiologie je vyvinout aaplikovat metody klinického pozorování, které vedou kvalidním klinickým závěrům. Klinik, který si chce udělat svůj vlastní názor na platnost různých klinických informací, musí rozumět klinické epidemiologii stejně jako anatomii, patologii, biochemii nebo farmakologii. Proto je klinická epidemiologie považována za základní lékařský obor, ojehož znalosti se opírá provádění moderní lékařské praxe na principech medicíny založené na důkazu.

Přesto nejsou principy klinické epidemiologie většině klinických lékařů vlastní. Částečně je to dáno irozdílností mateřských disciplín, znichž klinická epidemiologie vznikla, tj. klinické medicíny aepidemiologie. Oba vědecké obory se snaží objevit příčiny anásledky nemocí asnaží se najít prostředky ametody, jak nemoci kontrolovat ajak zmírnit utrpení pacientů.

Na druhé straně však existují mezi klinickou medicínou aepidemiologií také zásadní rozdíly.

Klinická medicína

•Zabývá se nemocnými jedinci, tj. snaží se určit diagnózu apotom nemocného léčit.

•Většinou nevyjadřuje jevy pomocí pravděpodobnosti.

Epidemiologie

•Zabývá se studiem rozložení apříčin frekvence nemocí vlidské populaci.

•Studuje výskyt nemoci uskupin lidí, případně vcelé populaci.

1.3Současná situace při provádění medicíny založené na důkazu

1.4Základní principy klinické epidemiologie

1.4.1Základní pojmy

1.4.2Náhodná chyba (chance)

Příklad:

Příklad:

1.4.3Systematická chyba (bias)

1.4.4Zavádějící faktor (confounding)

1.4.5Vztah mezi náhodnou asystematickou chybou

1.4.6Validita klinických aepidemiologických studií