Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

KOREA
Tajemství dávné věštby

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8047. publikaci
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky a sazba Petr Kopl

První vydání, Praha 2021
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Text © Veronika Válková, 2021
Illustrations © Petr Kopl, 2021

ISBN 978-80-271-4766-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4252-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-2558-6 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, CHODÍM DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU... ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A RŮZNÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. VEDU SI PŘEHLEDNOU TABULKU A PÍŠU SI DO NÍ, KTERÁ MAPA MĚ KAM PŘENESLA, ALE JEŠTĚ JSEM Z NÍ NIC NEVYKOUKALA. POŘÁDNĚ MĚ TO ŠTVE. NA DRUHOU STRANU JSEM VŽDYCKY ZVĚDAVÁ, KDE SE OCITNU. JE TO JAKO ROZBALOVAT DÁRKY POD VÁNOČNÍM STROMEČKEM — KDYŽ ČLOVĚK PŘEDEM NEVÍ, CO V NICH JE, JE TO DALEKO VĚTŠÍ ZÁBAVA.

JO A JEŠTĚ JEDNA VĚC.

JÁ SI FAKT MYSLÍM, ŽE SE MNOU BARČA DO TÉ MINULOSTI CESTUJE. AKORÁT ŽE TAM JE VŽDYCKY JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DO NAŠICH ČASŮ. STRAŠNĚ MOC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE A JAKÉ SE MNOU VLASTNĚ MÁ ÚMYSLY. PROTOŽE ONA BEZPOCHYBY NĚJAKÉ MÁ...

Kapitola 1

Bára stála přede dveřmi kabinetu abušilo jí srdce. Kdyby tam seděla paní učitelka Zounarová sama, nebyla by tak nervózní. Jenže luxus jednoho kabinetu na jednoho vyučujícího české školství nezná. Akdo ví, jestli by to kantoři pokládali za luxus, být zavření na samotce. Bára by to teď ovšem brala. Nechtěla spaní učitelkou řešit žádné intimnosti, to ne, ale stejně… To, sčím za ní jde, není úplně obvyklá záležitost. Jenže dala slovo.

Ano, včera večer, než usnula, si slíbila, že tady po ní něco zůstane. Že něco vživotě dokáže. Že svůj vyměřený čas jen tak neprofláká. Aneslíbila to jen sobě. Slíbila to ijednomu úžasnému muži, po jehož boku prožila neuvěřitelná dobrodružství vpoušti akterý dokázal opůl století přežít vlastní smrt, ikdyž mu ji prorokovalo několik lékařských kapacit. Músovi šajch Číkímu. Neboli doktorovi theologie Aloisi Musilovi.

Co na tom, že ten slib neslyšel, protože ho Bára vyslovila až po návratu zArábie roku devatenáctistého, před usnutím pod květovanou peřinou? Jednou ho dala, zařekla se, že to vživotě někam dotáhne, ato znamená, že na tom musí začít pracovat už teď.

Bára se nadechla, vydechla, zvedla ruku arozechvěle zaklepala na dveře kabinetu.

„Dále!“ ozvalo se zevnitř. Nebyl to hlas paní učitelky Zounarové, ale Bára itak zmáčkla kliku.

„Dobrý den,“ pozdravila zdvořile.

„Kohopak hledáš?“ zeptala se paní učitelka, která sdílela kabinet krom paní učitelky Zounarové ještě sjednou kolegyní. Bára ji na nic neměla anetušila, jak se jmenuje.

„Paní učitelku Zounarovou,“ odpověděla.

„Já jsem tady!“ ozvalo se zpoza skříně, která sloužila vkabinetě jako přepážka. Za ní měly paní učitelky posezení skřesílky akuchyňku. „Pojď sem!“

Bára tedy proklouzla dveřmi, zavřela za sebou anakoukla za skříň.

Paní učitelka Zounarová si zrovna zalévala kávu.

„Dobrý den,“ pozdravila Bára ještě jednou.

„Dobrý den, Barborko, copak bys potřebovala?“ usmála se na ni paní učitelka.

„Já jsem se přišla na něco zeptat.“

„Tak se ptej.“

„Já… no… chtěla jsem…,“ lezlo to zBáry jako zchlupaté deky.

„Povídej, Barborko, za chvilku ti bude zvonit, abys nepřišla pozdě do hodiny,“ pobídla ji paní učitelka aosladila si kávu pěti lžičkami cukru.

Bára tedy spustila tak rychle, že nestíhala klesat hlasem ani tam, kde by měla být tečka nebo čárka.

„Víte já bych strašně ráda byla historička nebo archeoložka nebo něco takového ale taky jsem vždycky chtěla studovat veterinu apotřebovala bych ivystudovat něco jako abych mohla pracovat sdé-en-á zvířat atřeba oživit mamuty ale taky umět číst staré listiny aumět dějepis atak anevím jestli se to dá studovat dohromady ten příroďák aděják ataky se strašně nutně potřebuju naučit latinsky auž to trochu umím ale málo tak jestli byste mě nemohla učit.“

Uf.

Paní učitelka velmi pozorně poslouchala, co na ni Bára chrlí, amíchala přitom ten cukerný roztok obohacený kávou.

„Začnu od konce,“ usmála se, když Bára zmlkla. „Jestli se chceš opravdu učit latinsky, adokonce jsi se do toho isama pustila, domluv se srodiči, apokud ti to dovolí, ať mi zavolají. Budu tě ráda učit soukromě. Ale,“ zvedla varovně prst, „budeš muset sekat latinu! Učit se na každou hodinu, dělat domácí úkoly…“

„To já budu,“ slíbila nadšeně Bára. Jak takové sekání latiny vypadá, to měla natrénované zdob, kdy jí ve svinibrodském klášteře vtloukala latinu do hlavy Judita. Ta se sní rozhodně nemazlila.

„Aco se toho dalšího dotazu týče, tak to je asi složitější,“ dumala paní učitelka. „Na to, abys vystudovala nějaké genové inženýrství, bys musela na přírodovědeckou nebo lékařskou fakultu, nevím přesně, kde takové obory otvírají. Veterinu bys mohla studovat na nějaké střední škole, těch je, myslím, víc, ale vysoká je jen jedna, vBrně. No ahistorie se studuje na úplně jiných fakultách… To bys vlastně musela dělat dvě vysoké najednou. Nebo postupně. Ale obojí je hrozně těžké.“

„Já jsem myslela, jestli jako když třeba vy učíte zeměpis adějepis, tak jestli nejde dějepis apřírodopis,“ řekla Bára.

„To je ale učitelská aprobace, to je něco jiného,“ vysvětlovala paní učitelka. „Neznám nikoho, kdo by měl aprobaci dějepis apřírodopis. Možná by to šlo, netuším. Ale není to vědecká práce, az toho, co jsi mi říkala, mám pocit, že ti šlo opravdu ovědu, obádání.“

„No to jo,“ souhlasila Bára. „Ale já bych chtěla bádat ovšem.“

Paní učitelka Zounarová se zasmála.

„Tak to je moc hezké,“ řekla. „Jenže, víš, říká se devatero řemesel, desátá bída. Když chce člověk dělat moc věcí najednou, často se stává, že pak nedělá nic pořádně.“

„Takže to nejde? Budu si muset vybrat, jestli děják, nebo příroďák?“ zeptala se zklamaně Bára.

Paní učitelka pokrčila rameny apřilila si do hrnečku trochu mléka.

„Na to je těžká odpověď,“ řekla. „Pořád vznikají nějaké nové obory. Aněkteré, dřív se tomu říkalo mezioborová studia, už teď fungují samostatně. Než odmaturuješ abudeš řešit přihlášku na vysokou školu, kdo ví, co všechno budou nabízet. Vem si třeba, co jsme si říkali upravěku, když jsme probírali vznik zemědělství.“

„To byl neolit,“ hlásila hned Bára, že si to pamatuje.

„Přesně tak,“ kývla paní učitelka. „Ještě před několika lety se soudilo, že se do Evropy dostalo expanzí. Prostě že zemědělci ty lovce postupně vytlačili. Dneska se pomocí analýzy DNA zjišťuje, že to bylo asi dost jinak. Protože vnašich genech převažují geny těch lovců. Naši předkové sem možná nepřišli po té trase, po které se zemědělství šířilo. Není to trasa postupu nějakých kmenů. Je to trasa předávání té dovednosti. Možná. Jsou to zatím jenom teorie. Klidně se tedy můžeš dočkat toho, že než si budeš vybírat vysokou, nějaký obor zaměřený na studium lidského genomu ajeho historickou interpretaci vznikne.“

„No to by bylo hustý!“ zaradovala se při té představě Bára.

„Nebo,“ usmála se šibalsky paní učitelka, „ten obor založíš. Co ty víš?“

Bára překvapeně zamrkala. To, že by se ona mohla stát zakladatelkou úplně nového oboru, jí přišlo jako naprostá sci-fi.

„No co se divíš,“ řekla paní učitelka. „Každý velký vědec se někdy musel naučit číst, psát apočítat!“

„Třeba Ajnštajn ne,“ zasmála se jedna zjejích kolegyň. „Počítat neuměl. Všechno za něj vypočítala manželka. Kdyby ji neměl, dodnes by po něm neštěkl ani pes. Aon ji, syčák, ani neuváděl ve svých pracích anobelovku schramstl sám. To Pijér Kyrí, to bylo jiné kafe. Ten trval na tom, že když na tom objevu pracoval smanželkou, musí dostat nobelovku oba. Taky dostali. To byl správný chlap.“

„Jé, to je jako Šeldn aEjmy zTeorie velkého třesku,“ rozzářily se Báře oči. „Ten taky nechtěl dostat nobelovku sám!“

Paní kolegyně vyprskla.

„Jo, Ajnštajn je úplně přesně jako Šeldn Kúpr,“ zalykala se smíchy aBáru to trochu uvádělo do rozpaků, protože paní učitelky by se přece měly neustále chovat vážně adůstojně, ane se svíjet na židli vzáchvatech smíchu, ataké by se měly vtelevizi dívat jen na naučné adokumentární filmy, vkrajním případě na hlubokomyslná dramata, ane na americké sitkomy… Slovem neměly by se chovat jako normální lidi, ale jako nadpřirozené bytosti.

„Dobře, tak kromě Ajnštajna všichni,“ uznala výjimku, která potvrzuje pravidlo, paní učitelka Zounarová, avrátila se ktématu. „Barborko, máš spoustu času na rozmyšlenou, vždyť jsi teprve všesté třídě. Zatím ti jdou všechny předměty výborně, ve čtvrtletí si tě všichni chválili, nemusíš se rozhodovat hned.“

„Ale kdybych se to, co chci dělat na vysoké, začala pořádně učit už teď, tak by mi to pak šlo líp,“ soudila Bára.

„Jenže to ostatní by ti pak možná šlo hůř, anikde není psáno, že to, co chceš studovat teď, budeš chtít studovat ještě za pět let.“

Bára otevřela pusu, aby se ohradila, že tohle ji opravdu nikdy bavit nepřestane, ale pak ji zase zavřela. Jednak nechtěla vysvětlovat, proč se umanula do dějepisu apřírodopisu, tedy hlavně do dějepisu, ajednak jí právě blesklo hlavou, že než si bude vybírat vysokou školu, možná bude mít minulost procestovanou tak moc, že už by jí na té vysoké stejně těžko něco nového řekli.

„Když ti všechny předměty jdou tak dobře amáš tak široké zájmy astejně se chceš vněčem zlepšovat, což je super, tak se zkus zaměřit na něco, co ti pak bude užitečné, ať už budeš studovat cokoliv,“ radila paní učitelka.

„Co?“ zeptala se Bára.

„Některé dovednosti. Jiným dětem bych vprvní řadě poradila jazyky, ale to ty už děláš. Vaši mi říkali, že chodíš soukromě na francouzštinu, teď bys ráda dělala ilatinu. Pokud uní vydržíš, zjistíš, že zároveň stím, jak budeš umět lépe alépe latinsky, budeš umět lépe alépe ijiné jazyky. Ale to se těžko vysvětluje, když latinsky ještě neumíš,“ řekla paní učitelka.

Bára se vduchu zahihňala, protože Judita jí toho do hlavy natloukla docela dost.

„Takže jazyky ti doporučovat nebudu. Ale třeba hodně číst, snažit se číst náročné texty, nad kterými člověk musí přemýšlet, nebo se třeba učit plánovat si čas…“

Drrrrrrrrrrrrrrrrrr!

OBáru se málem pokusil couravý psotník, jak říkávala babi jizerská, protože zvonek vkabinetě zněl úplně jinak než na chodbě nebo ve třídách. Spíš to připomínalo vyhlášení leteckého poplachu.

„Utíkej, ať nepřijdeš pozdě,“ pobídla ji paní učitelka. „Ale nezabij se na chodbě!“

„Na shledanou,“ rozloučila se Bára avyběhla zkabinetu. Paní učitelka tuhle hodinu zjevně neučila. Teda ti se mají, pomyslela si Bára na adresu svých vyučujících, že neučí každou hodinu. Proč my taky nemůžeme mít sem tam nějakou hodinu volnou?

Do třídy vpadla asi odvě vteřiny dřív než paní učitelka na matematiku.

„Holečková, nelítej po chodbách jako šmetrling!“ zahartusila za ní paní učitelka, ale to už Bára dobrzďovala usvé lavice. Pozdní příchod jí nikdo vyčíst nemohl.

Stěrače dělaly, co mohly. Znebe se valily kýble vody, takový ten poctivý, hustý, studený listopadový déšť, az toho, jak se ohýbaly větve stromů podél cesty, bylo jasné, že ho doprovází itakový ten poctivý, hnusný, studený listopadový vítr.

„Jak ti to dneska šlo?“ zeptala se maminka.

„Dobrý,“ odpověděla Bára.

„Rozvinutou větou, prosím,“ požádala ji maminka.

„Dobrý to bylo.“

„Barboro, nepopuzuj mne.“

„No jo, no, trénovaly jsme novou sestavu, mám tam blechu aaraba atak,“ pustila tedy chlup Bára. Myšlenkami byla trochu jinde než ugymnastiky. Příští sobotu jí končí vytírací trest. Před měsícem zatáhla poprvé vživotě trénink, protože prostě potřebovala zjistit něco opaní Karasové, původní majitelce domu, do kterého se přestěhovali. Nezjistila. Teď musí měsíc dvakrát týdně vytírat celý barák. Atak přemýšlela, jestli je taktické začít ohledně latiny vyjednávat už teď, nebo to nechat až po vypršení trestu.

„Šlo ti to?“

„Šlo,“ kývla Bára. „Akorát uaraba mi paní cvičitelka pořád říká, že mám trochu pokrčené nohy amám si na to dávat pozor.“

Jenže kdyby jí rodiče tu latinu schválili, tak by mohla začít třeba už příští týden… Ach jo, kdyby tak člověk mohl některé situace ozkoušet dopředu apak si vybrat podle toho, která dopadla lépe!

„Mami, tati,“ začala uvečeře. „Já jsem dneska byla za paní učitelkou Zounarovou vkabinetě.“

„Tys něco provedla?“ zhrozila se okamžitě maminka.

„Ne,“ protočila znechuceně panenky Bára. Proč by, krucipísek, měla hned něco provádět?

„Tak cos tam dělala?“

„Šla jsem se jí zeptat, jestli by mě neučila latinsky.“

„Co prosím?“ sklouzl tatínkovi zvidličky brambor. Omáčka při jeho dopadu na talíř bohatě zkropila zelenkavý ubrus sdrobným květinovým vzorem.

„Luboši, prosím tě, ten ubrus jsem sem dala čistý včera!“ zamračila se maminka.

„Ženo,“ odtušil tatínek, „právě se provalilo, že naše dítě není lidský tvor, ale mimozemšťan, atvoje jediná starost je pokecaný ubrus?“

„Dítě toužící po klasickém vzdělání je utebe mimozemšťan?“

„Vdnešní době ano,“ ujistil ji tatínek. „Vdnešní době je každé dítě toužící po jakémkoliv vzdělání mimozemšťan.“

„No až tak strašné to snad nebude,“ byla optimistická maminka. „Takže latinu?“ obrátila se na Báru.

Bára kývla.

„Aproč?“

„No abych ji uměla,“ odpověděla trochu zaraženě Bára. Co je to za otázku?

„Aha. Chápu,“ kývla maminka abylo zjevné, že nechápe.

„Ptala jsem se paní učitelky Zounarové, ona latinsky umí, jestli by mě učila, aona říkala, že moc ráda, ale že jí musíte zavolat.“

Tatínek smaminkou na sebe překvapeně pohlédli.

„Ty to myslíš vážně,“ usoudil tatínek. „To tě nenapadlo mezi polévkou ahlavním chodem.“

„To teda nenapadlo,“ skoro se urazila Bára. „Já jsem se zkoušela něco učit isama. Ale samotné mi to moc nejde.“

„Co že jsi…?“

„Třeba tohle: sum, es, est, sumus, estis, sunt.“

„Co to dítě blábolí?“ obrátil se tatínek, jehož technické vzdělání ho momentálně poněkud limitovalo, na maminku.

„Časuje nepravidelné sloveso být.“

Tatínek se na Báru zadíval, jako by čekal, že se na místě změní vsedmihlavou saň, as předstíranou opatrností ji pohladil po zádech.

„Je to člověk,“ dělal, že si náramně oddechl.

„Tati, co blbneš?“ obrátila Bára oči vsloup.

„No, vněkterých zemích se věří, že se občas mezi lidmi objevují démoni, kteří vypadají úplně jako lidé, ale zezadu jsou dutí. Tak jsem si chtěl být jist,“ vysvětloval své chování tatínek. Bára už toho začínala mít dost.

„Tak můžu, nebo ne?“

„My se oté latině statínkem poradíme,“ slíbila maminka. „Musíme probrat, jestli bys toho už neměla moc, víš? Francouzština, gymnastika, klavír, nauka… Aučivo je na druhém stupni náročnější…“

„Ve čtvrtletí mě všichni chválili,“ připomněla Bára neoddiskutovatelný fakt.

„To je dobře. Ale důležité bude také pololetní vysvědčení.“

„Počkej – to se budete rozhodovat dva měsíce?!“ zhrozila se Bára.

„Ne, probereme to dřív,“ uklidnila ji maminka.

„Kdy?“

„Musíme si to opravdu nechat projít hlavou,“ řekl tatínek. „Aspoň přes víkend.“

„Takže mi vneděli večer řeknete?“ trvala na přesné domluvě Bára.

Rodiče po sobě koukli.

„Dobře, vneděli večer,“ slíbil pak za oba tatínek.

Za okny pořád šuměl, nebo spíš hučel, déšť.

Zeleni šplhající po omítce si to užívali aBára byla přesvědčená, že až bude úplná tma, budou si vtom slejváku hrát na honěnou, protože šustění jejich tlapiček nikdo neuslyší ataky nehrozí, že by se je vtom nečase někdo snažil pozorovat.

Až napadne sníh, mohla bych zkusit zjistit, jestli třeba nezanechávají stopy, napadlo Báru. Jenže oni lezou jenom po zdech, ana zdech se sníh nedrží. To by tady musel fičet takový ten severák jako na Islandu, kdy vlastně prší nebo sněží vodorovně. Ten by sníh na zeď domu nalepil. Jenže to tady asi nehrozí.

Pak si vzala kaligrafický fix ablok aozdobně si do něj napsala:

Prof. Barbora Holečková, PhD.

zakladatelka oboru historické genetiky

Ověřila si vmobilu, že PHD se píše Ph.D., pak si ty dva řádky prohlédla adozdobila je ještě dalšími tituly, takže to ve finále vypadalo takto:

Prof. PhDr. RNDr. Bc. Ing. Barbora Holečková, Ph.D., CSc. MBA

zakladatelka oboru historické genetiky

držitelka nobelovy ceny

Na víc titulů si už nevzpomněla. Pak ještě opravila nobelovy na Nobelovy, protože stou hrubkou to bylo poněkud nedůstojné, acelé to dala do rámečku narýsovaného zlatou gelovkou.

Doooost dobrý, pochválila se. To je titulů, že by se mi nevešly ani na náhrobek.

Schovala papírek do šuplíku arychle se koukla do úkolníčku, co ji čeká na zítřek, protože by nebylo hodno nositelky téměř deseti akademických titulů dostat kuli zdomácího úkolu. Pět příkladů zmatiky, to je hned, cvičení zněmčiny na doplňování určitých členů, to je taky hned, az češtiny – jéje. Slohovka. Popsat libovolnou místnost vbytě nebo vdomě asnažit se co nejméně používat sloveso být.

Báru napadlo, že by mohla popsat svůj pokojíček, ale pak si řekla, že to udělá každý. Kuchyň iobývák jsou taky dost nudné.

Co já bych jen… lámala si hlavu ve snaze být originálnější než většina třídy.

Pak se vítězoslavně usmála.

Půda.

Půda je přece také místnost.

Já popíšu půdu, rozhodla se.

Vzala sešit apropisku avyběhla po schodech nahoru.

Venku už byla úplná tma atady taky. Když zmáčkla vypínač, holá žárovka na trámu překvapeně zazářila aokamžitě na půdě rozehrála divadlo tajuplných stínů.

Měla jsem si vzít mobil aposvítit si sním, pomyslela si Bára, ale už se nechtěla vracet. Prošátrala se půdou až ktruhle pod vikýřem, jehož sklo bičovaly provazce deště. Do střechy bušily jako kanonáda.

Teda, tam je pořád ještě fakt hnusně, otřásla se Bára. Pohodlně se uvelebila ana klíně si rozložila sešit.

Naše půda

... napsala anadpis podtrhla.

Rozhlédla se kolem sebe.

Ta tajuplná atmosféra čišela ze všech koutů. Ani nemusela moc přemýšlet, co ajak napsat. Propiska po stránce sešitu tancovala jako baletka na jevišti. Bára se do psaní zabrala tak, že neviděla, neslyšela.

Pak ucítila dotek.

Zavřískala avyletěla jako srna.

Barča prskla aodskočila od ní, jako by měla na hřbetě přivázaný provázek, kterým někdo prudce trhl.

„Barčinko kočinko, nezlob se, čičičí,“ omlouvala se okamžitě Bára asnažila se Barču chytit, aby ji mohla pohlazením odprosit. Barča oto ale dvakrát nestála. Vyskočila na starou židli ašvihala ocasem jako kozácký ataman nagajkou. Když kní Bára vztáhla ruku, jemně, ale důrazně ji plácla bílou tlapičkou se zataženými drápky. Teď na mne nesahej, teď se zlobím, dala tím srozumitelně najevo.

Bára měla dosud vpaměti drápance, které jí Barča uštědřila, když ji před časem naštvala, anehodlala to riskovat. Vrátila se tedy poslušně ksešitu, aby dokončila slohovku, aBarča ji přitom se zájmem pozorovala.

„Hotovo,“ oznámila Bára po chvíli kočce. Barča seskočila ze židle, beze spěchu kní došla avlídně se jí otřela orameno. Bára ji pohladila akočka se tentokrát nechala.

„Ňrrr?“ zeptala se.

„Co bys ráda?“ nechápala trochu Bára. „Na misce máš, já jsem to kontrolovala.“

„Ňááárrrňaur,“ odpověděla Barča, což mohlo znamenat to jsi hodná, že na to dáváš pozor, nebo ožrádlo teď přece vůbec nejde.

„Mám vytáhnout atlas?“ zeptala se Bára. „Ikdyž jsme byly včera?“

„Mňa,“ řekla Barča. Bára tedy otevřela truhlu avyndala zní těžkou knihu vkožené vazbě.

Opatrně atlas otevřela.