Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Roman Procházka,
Miroslav Orel a kol.

VÝVOJOVÁ NEUROPSYCHOLOGIE

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8200. publikaci

Hlavní autoři
doc. PhDr. Mgr. Roman Procházka, Ph.D.
MUDr. PhDr. Miroslav Orel, Ph.D.

Kolektiv autorů
doc. PhDr. Radko Obereignerů, Ph.D.
Mgr. Ondřej Glaser
Mgr. Lucie Jeníčková

Ilustrace:
MUDr. PhDr. Miroslav Orel, Ph.D. (kapitola 1, 2, 3, 4)
doc. PhDr. Mgr. Roman Procházka, Ph.D. (kapitola 8, 10, 11)

Recenzovali:
prof. PhDr. Panajotis Cakirpaloglu, DrSc.
PhDr. Lenka Gazdová

Odpovědná redaktorka PhDr. Dana Pokorná
Sazba a zlom Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 224
Vydání 1., 2021

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI,, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2021

ISBN 978-80-271-4473-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4472-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-3080-1 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Procházka, Roman
Vývojová neuropsychologie / Roman Procházka, Miroslav Orel a kol.. -- Vydání 1..
-- Praha : Grada, 2021. -- 1 online zdroj. -- (Psyché)
České a anglické resumé Obsahuje bibliografii a rejstřík 

ISBN 978-80-271-4473-0 (online ; ePub) 

* 612.821-027.1 * 159.91-027.1 * (048.8:082)
– vývojová neuropsychologie
– kolektivní monografie 

 159.9 - Psychologie [17]

Tuto knihu věnujeme všem,

kteří se zajímají a chtějí vědět a rozumět,

těm, kteří se rozhodli věnovat čas a energii poznání a vzdělání –

neboť právě na tom stojí veškerý lidský pokrok a um.

Kéž jsme si vědomi všech možností a kapacit,

jež nám byly dány,

a užíváme je v moudrosti a s vděčností.

***

Děkujeme našim rodinám a všem našim blízkým,

kteří jsou naší součástí

a bez kterých bychom nedokázali nic a nebyli ničím…

***

Krátké slovo na úvod

Geneze člověka zahrnující vznik a vývoj mozku i psychiky je nesmírně složitý a bezpochyby fascinující proces. V řadě aspektů bychom tento proces mohli přirovnat ke vzniku samotného vesmíru. Naše poznatky jsou rozsáhlé a neustále se rozšiřují, různé vysvětlující teorie existují a přibývají. V obou případech stále nevíme vše a v mnoha ohledech zůstávají dosud neprobádaná tajemství a skryté záhady, kterým plně nerozumíme.

V naší knize vás chceme přizvat na „ohromující cestu“, kterou se lidský mozek a jednotlivé oblasti psychiky rozvíjejí. Zachycení vývojového a časového hlediska je podstatné nejen z hlediska teorie, ale nepochybně nese řadu praktických aspektů pro práci s dětmi, dospívajícími i dospělými.

Se snahou o maximální přehlednost při představení náročného tématu jsme knihu rozdělili na tři celky, které se liší obsahem i stylem, neboť pojednávají o vybraných tématech z „různých stran“.

Po rámcovém uvedení tématu jsme vzhledem k jednoznačné vazbě psychiky a jejích dílčích funkcí na mozek a mozkové procesy do druhé části knihy zařadili pasáže věnované vývoji nervových buněk a celého mozku už v době před narozením – tedy během nitroděložního života (kdy de facto vzniká základ všeho). Pozornost věnujeme také seznámení s oblastí mozkové plasticity, která hraje nesmírně významnou roli jak v oblasti přirozeného vývoje, tak například v oblasti terapie a rehabilitace. Jsme přesvědčeni, že základní poznatky mohou pro čtenáře být zajímavé a užitečné. Vycházíme zde ze zdrojů převážně lékařských – vězte však, že se snažíme poznatky přinést co nejsrozumitelnější formou.

Jelikož nám v první řadě jde o maximální srozumitelnost a sdělnost při přednesení náročného tématu, které vychází z lékařských zdrojů, upouštíme v této části knihy od striktní formy citace všech zdrojů v textu (jak je běžné v akademickém, vědeckém textu) a uvádíme je souhrnně až v přehledu literatury.

Třetí, stěžejní část knihy je zaměřena na aspekty vývoje dílčích psychických funkcí, jako je paměť, pozornost, řeč, emotivita, chování, vztahová vazba či vizuospaciální a vizuomotorické funkce. Zde vycházíme z poznatků řady neurovědních a dílčích psychologických disciplín.

Pro co nejnázornější představu nebo dokreslení a doplnění slova zařazujeme do textu řadu přehledných schémat, ilustrací a tabulek.

Naše kniha je primárně určena pro studenty a absolventy oborů, jako je psychologie, speciální pedagogika, medicína aj., ale může posloužit jako stručný přehled také dalším zájemcům z řad odborné i laické veřejnosti – kéž vám všem něco přinese a obohatí vaše vědění a poznání.

V Olomouci 12. března 2021

Roman Procházka a Miroslav Orel,

za sebe i celý autorský tým

I. ČÁST: ZARÁMOVÁNÍ KONTEXTU

1.Zařazení vývojové neuropsychologie v systému věd

Miroslav Orel, Roman Procházka

Naše publikace přináší základní témata oboru vývojové neuropsychologie, který interdisciplinárně propojuje psychologii a medicínsky laděné neurovědy.

NEUROPSYCHOLOGIE jako taková je vědní obor s jasným zaměřením. Prioritně se zabývá vztahy mezi centrální nervovou soustavou (zejména mozkem) a širokou oblastí psychiky a psychických funkcí.

■VÝVOJOVÁ NEUROPSYCHOLOGIE, kterou se primárně zabýváme zde, akcentuje vývojové hledisko, rozvoj a změny v čase.

■KLINICKÁ NEUROPSYCHOLOGIE je zaměřena především na praktické dopady v reálné péči o potřebné (zahrnující diagnostiku i terapii a rehabilitaci).

■EXPERIMENTÁLNÍ NEUROPSYCHOLOGIE využívá řízené experimenty, díky nimž objevuje, popisuje a snaží se pochopit zákonitosti vztahů nervového systému a psychických funkcí.

Poznámka: Je pochopitelné, že experimenty týkající se lidí i zvířat se v současné době řídí přísnými etickými pravidly. Nebylo tomu tak vždy – pro ilustraci vzpomeňme hojné experimenty realizované v koncentračních táborech nebo na vězních, které se v mnoha případech z dnešního pohledu jeví jako zcela neetické, nehumánní a zrůdné.

Postavení neuropsychologie v systému věd můžeme znázornit na jednoduchém schématu (obr. 1.1).

Neuropsychologie má charakter interdisciplinární i transdisciplinární. To zahrnuje jak aspekt „vstupní“, tak i „výstupní“ – neuropsychologie čerpá z řady medicínských i psychologických disciplín a přináší mnohé veskrze praktické dopady (uplatňuje se například v oblasti lékařské i psychologické diagnostiky, léčby, rehabilitace). Neuropsychologie čerpá a vychází jak z oborů teoretických, tak klinických a paraklinických a zpětně do nich přispívá.

Obr. 1.1 Postavení neuropsychologie v systému věd

Jedním z dopadů výše uvedeného je také potřeba orientovat se v poměrně širokých zdrojích „zapojených“ oborů neurověd, psychodiagnostiky, klinické psychologie aj., v případě vývojové neuropsychologie také například embryologie či vývojové psychologie. Naším cílem je přinést přehledné kompendium oboru – zájemce o neuropsychologii však zároveň odkazujeme na další zdroje uvedených oborů (a jistě nejen jich).

Z podstaty základního vymezení neuropsychologie vyplývá zaměření oboru na vztahy a souvislosti mezi hmotným korelátem nervové činnosti (zejména mozkem) a psychikou. Vznik a formování psychických funkcí je vázáno na stavbu, funkci a určitou úroveň zrání nervové soustavy. Realizované psychické funkce pak zpětně ovlivňují nervové buňky, mozek a celý nervový systém. Oba aspekty (biologický – tělesný a psychický – duševní) totiž nelze oddělit. Proto se v naší publikaci budeme zabývat jak vývojem a změnami nervových buněk a mozku, tak vývojem a změnami dílčích psychických funkcí.

Jistě není překvapivé, že soudobá neuropsychologie využívá moderní lékařské vyšetřovací metody jako PET (pozitronová emisní tomografie), SPECT (jednofotonová emisní výpočetní tomografie), EEG (elektroencefalografie), CT (počítačová tomografie), MRI a fMR (magnetická rezonance a funkční magnetická rezonance) a další.

S vymezením, využitím, indikací, možnostmi a limity uvedených (a dalších) vyšetřovacích metod se můžete seznámit v jiných publikacích – přehledově například v naší publikaci Vyšetření a výzkum mozku vydané v nakladatelství Grada.

Vedle medicínských vyšetřovacích metod neuropsychologie využívá poměrně široký výběr neuropsychologických testů, které slouží především k jemné diagnostice a diferenciální diagnostice. Zjednodušeně jde o speciálně navržené diagnostické testy, které jsou zaměřeny na jednotlivé aspekty dílčích psychických funkcí a pojímají také jejich vztah k mozku. Využívají se jak v oblasti výzkumu, tak v oblasti klinické péče o klienty/pacienty.

I když vývoj a zavádění nových psychodiagnostických nástrojů je nesmírně náročný a mnohostupňový proces, v dnešní době má neuropsycholog k dispozici celou paletu neuropsychologických testů a může z nich „namíchat“ testovou baterii tak, aby co nejpřesněji postihla dílčí oblast psychiky, kterou potřebujeme vyšetřit.

V oblasti dětské neuropsychologické diagnostiky lze běžně užívané diagnostické testy rozdělit dle jednotlivých specifických oblastí, které nás zajímají, neboli kognitivních domén. Dále stručně poukážeme na možnosti diagnostiky u vybraných domén u dětí s ohledem na soudobé možnosti v České republice.

Nutno podotknout, že níže přiblížíme pouze jmenovitý odkaz metod bez jejich podrobného popisu, který je již mimo zamýšlený obsah a rozsah této knihy. Podrobnější informace si však zájemce jistě může dohledat v relevantní literatuře.

■Pro testování inteligence lze užívat Wechslerův test inteligence III (WISC-III), Inteligenční a vývojovou škálu pro děti (IDS, IDS-P), Woodcock Johnson IV, Diagnostickou baterii kognitivních procesů (CAS-2) a v případě potřeby i Neverbální test inteligence SON–R 2½-7.

■V oblasti testování exekutivních funkcí lze využívat například Test verbální fluence, Stroopův test, Hanojské věže, Test nacházení známých obrázků (TE-NA-ZO).

■Na testování pozornosti lze využít například Číselný čtverec, Test koncentrace pozornosti, Test cesty (TMT).

■Ohledně verbálních paměťových funkcí lze využívat například Paměťový test verbálního učení, Test paměti a učení (TOMAL-2). Neverbální paměťové funkce lze testovat Rey-Osterreithovou komplexní figurou (RTCF) a Bentonovým testem vizuální retence paměti.

■V hodnocení řeči a jazykových schopností lze užívat například Heidelberský test řečového vývoje (HSET), Diagnostickou baterii pro posouzení vývoje jazykových znalostí a dovedností dětí předškolního věku a Bostonský test pojmenování.

■V oblasti vizuální percepce lze užít Test obkreslování, Test Frostigové, Reverzní test Edfeldtův.

V praxi se běžně setkáváme také s komplexními neuropsychologickými bateriemi, které jsou tvořeny rozsáhlými soubory diagnostických zkoušek a testů. Jsou vesměs sestaveny tak, aby umožnily co nejkomplexněji zachytit všechny případné poruchy – týká se to přitom jak jednodušších, tak složitějších kognitivních funkcí. Mezi nejznámější neuropsychologické baterie řadíme například Halstead-Reitanovu neuropsychologickou baterii, Lurijovu neuropsychologickou baterii. V raných vývojových fázích lze pro diagnostiku užívat také vývojové škály, například Gesselovu vývojovou škálu nebo Škálu vývoje dle Bayleyové (BSID-II a III).

Náš výčet není kompletní. Chtěli jsme však přehledně nastínit alespoň základní a v praxi osvědčené psychodiagnostické nástroje. V rámci neurověd dochází k neustálému pokroku, prohlubování a rozšiřování poznatků. To se samozřejmě týká také neuropsychologické diagnostiky – doporučujeme sledovat aktualizace a novinky v oboru.

2.Základní vývojové etapy lidského života

Roman Procházka, Miroslav Orel

Pokud je naším hlavním cílem přinést stručný a přehledný nárys vývojové neuropsychologie, nevyhneme se potřebě vymezit základní vývojové fáze lidského života, jak je současná psychologie rozděluje.

Rámcové (ale ucelené) uvedení etap našeho života hned na začátku knihy, na které odkazujeme také v dalších kapitolách textu, považujeme za vhodné a žádoucí. Nechceme zde kopírovat obsáhlé poznatky vývojové psychologie, které najdete v dostupných zdrojích tohoto významného odvětví psychologie a které jsou pro studium vývojové neuropsychologie nezbytné – proto budeme v následujícím vymezení jen velmi spoří.

Při práci s klienty dětského i dospělého věku je však vývojové hledisko nutné zohlednit vždy. Celý psychický vývoj probíhá kontinuálně a je tvořen posloupností na sebe navazujících fází. Přitom vznik a optimální rozvoj řady psychických funkcí je vázán na určité vývojové období, v určitém čase jsou „křehčí a zranitelnější“ než jindy. U některých psychických funkcí platí, že pokud k jejich rozvoji nedojde v určitém čase (respektive do určitého kritického věku), nelze už nikdy počítat s optimálním rozvojem do plné kapacity – to se mimo jiné týká například komunikace a řeči.

Běžnou součástí vývoje je nejen vznik a zrání (maturace) určitých psychických a tělesných funkcí, ale také jejich stabilizace a v mnoha případech také postupné zhoršování a ztráta (involuce).

Pokud si představíte (zde mimo odbornou oblast) vedle sebe dítě, dospívajícího, dospělého a starého člověka, bude otázka vývoje jako kontinua vzniku–zrání–stabilizace–zhoršování–ztráty zřejmá.

Tempo vývoje, kvalita i kvantita změn řady dílčích tělesných i psychických funkcí mohou do značné míry být individuálně specifické.

Obr. 2.1 Změny psychických funkcí v čase

Vymezme si nyní stručně ZÁKLADNÍ VÝVOJOVÉ ETAPY čili VĚKOVÁ OBDOBÍ nebo VÝVOJOVÉ FÁZE, jak se na ně v současnosti díváme. (V detailních vymezeních se sice jednotliví autoři mohou mírně lišit, nám zde však nejde a priori o akademickou diskusi, ale o základní vymezení.)

Poznámka: Přes dále uvedená věková vymezení, která rozdělují životní kontinuum do vývojových etap, mějme na paměti, že každá vývojová etapa má určitou charakteristiku a normu, a přesto musíme počítat s určitou mírou individuální variability a jedinečnosti. Kupříkladu klientka ve věku 97 let tak může stále plynně hovořit a číst několika světovými jazyky, ovládat a používat moderní technologie, být aktivně zapojena v sociálních sítích a zůstávat ve vynikající psychické i fyzické kondici, přestože to není pro daný věk zcela obvyklé (uvedené inspirováno příkladem paní Marty D.).

K základním vývojovým fázím našeho života patří období prenatální, dětství, dospívání, dospělost a stáří:

■I. PRENATÁLNÍ OBDOBÍ je dobou nitroděložního života. Začíná oplozením a končí porodem (trvá tak většinou devět měsíců). Člení se na období časného vývoje zahrnující první tři týdny nitroděložního života, období embryonální (4. až 12. týden nitroděložního života) a navazující období fetální končící porodem. V tomto období dochází k nejvýznamnějším změnám – z jedné buňky (oplozeného vajíčka) se vyvíjí zralý plod, který se porodem stává novorozeným dítětem.

■II. OBDOBÍ DĚTSKÉHO VĚKU je klasicky členěno na několik etap. Tato doba je charakteristická intenzivním vývojem a růstem a dále zejména nástupem a rozvojem řady dílčích psychických funkcí:

●Novorozenecké období je dobou prvního měsíce po narození.

●Kojenecké období navazuje a končí dovršením jednoho roku.

●Batolecí období zahrnuje věk 1–3 roky.

●Předškolní období končí sociálním mezníkem, kterým je nástup do školy (končí zpravidla v 6–7 letech).

●Období školního věku většinou dělíme na mladší, střední a starší školní věk.

Poznámka: Jelikož jsou první dvě vývojové etapy pro rozvoj nervových buněk, mozku a psychiky naprosto zásadní, věnujeme se jim v dalším textu podrobněji, ačkoli jimi vývoj v širším slova smyslu zdaleka nekončí.

■III. OBDOBÍ DOSPÍVÁNÍ dělíme klasicky na pubescenci (nebo také časnou adolescenci, od 11–12 do cca 15 let) a adolescenci (nebo také pozdní adolescenci, která končí až po 20. roce). Je nejen logické, ale také všeobecně známé, že toto období představuje přechod mezi dětstvím a dospělostí.

■IV. OBDOBÍ DOSPĚLOSTI členíme na tři vývojové etapy: mladou dospělost (do věku 35 let), střední dospělost (do 45 let) a starší dospělost (do 65 let).

■V. OBDOBÍ STÁŘÍ začíná dovršením věku 65 let, přičemž věk do 75 let označujeme jako rané či počínající stáří, věk do 90 let jako vlastní stáří. Věk nad 90 let se označuje jako dlouhověkost.

Poznámka: Někteří autoři vymezují přechod mezi dospělostí a stářím věkem 60 let. Vzhledem k charakteru soudobé společnosti a posunu odchodu do starobního důchodu považujeme za více odpovídající posun hranice až na uvedený věk 65 let.

Jak jsme již uvedli, tato stručná kapitola je pouze rámcově vymezující. Podrobnosti, které jsou pro celou neuropsychologii podstatné, najdete v dostupných tuzemských i zahraničních publikacích věnovaných vývojové psychologii.

Po tomto rámcovém vymezení základních vývojových etap považujeme za vhodné stručně přiblížit základní vývojové principy neuropsychologie, ke kterým řadíme především:

■Vysvětlení vývoje zahrnuje mnoho kauzálních faktorů.

■Při vysvětlování vývoje je nutné specifikovat to, jak byl vývoj dosažen.

■Při vysvětlování vývoje je žádoucí provádět longitudinální vývojové studie.

Stručně si přibližme, v čem tkví jejich podstata.

Princip první: Vysvětlení vývoje zahrnuje mnoho kauzálních faktorů

V rámci tohoto principu vycházíme především z pojmu dynamické interakce. Ta je založena na tom, že pokud identifikujeme jeden faktor přispívající k rozvoji určité charakteristiky, tak to nevylučuje působení dalších možných faktorů.

Pro příklad můžeme uvést, že pokud se objeví nějaký významný genetický faktor, tak by tento poznatek neměl zastiňovat důležitost studií a výzkumů i faktorů negenetických a naopak.

Mnohé výzkumy odhalující vývojovou dynamickou interakci prokazují, že všechny faktory, které přispívají k rozvoji některé funkce, mohou být stejně důležité a hrát obdobně významnou roli. Přitom je třeba počítat s tím, že stále neznáme všechno a že budeme tak stále objevovat další a další vstupující a interagující faktory. Navíc ze vzájemné interakce vstupujících faktorů může vzejít zcela nový element působení.

V rámci tohoto principu se často poukazuje na provázanost kauzálních faktorů různé kvality (např. u psychobiologických studií chování a pohlavních rozdílů v reprodukčním chování).

Pokud bychom si uvedený princip chtěli představit, lze využít jednoduchého schématu (viz obr. 2.2).

Obr. 2.2 Mnohostrannost kauzálních faktorů

Princip druhý: Při vysvětlování vývoje je nutné specifikovat, jak byl vývoj dosažen

Tento princip je také odvozován z dynamické interakce. Naše pozornost je však zde zaměřena na procesy, jakými byla společným působením vstupujících faktorů různé intenzity a kvality změna dosažena. To znamená, že výzkumné studie se koncentrují především na „cestu, jak“ dané dynamické činitele a faktory ovlivnily a ovlivňují vývoj.

Obr. 2.3 Procesy změn v ohnisku našeho zájmu

Princip třetí: Při vysvětlování vývoje je žádoucí provádět longitudinální studie

Mnohé výzkumy se zaměřují velmi úzce a mohou končit zjištěním, že některé schopnosti nebo funkce jsou již přítomny v raném věku, popřípadě že jsou podobné jako u dospělých. Z hlediska třetího z principů, které zde uvádíme, je však důležité sledovat rozvoj konkrétních schopností a funkcí za účelem identifikace původu schopností a také jejich vývojových důsledků longitudinálně v čase – tedy dlouhodobě. Jinými slovy – díváme se na dynamiku a proměny jednotlivých funkcí v čase.

Obr. 2.4 Schéma longitudinálního pohledu na vývoj v čase

Po vymezení některých základních vývojových principů si stručně přibližme další z významných otázek a oblastí vývojové neuropsychologie. Mezi ně se řadí zejména otázky lateralizace, rozdílů v sexuálním chování, kritického období, modularity struktury a funkce mozku.

Tyto otázky nelze považovat za konečné či „všepojímající“. Považujeme je však za velmi podstatné, a proto je zde zmiňujeme.

LATERALIZACE souvisí s tím, jak se mozkové polokoule (hemisféry) specializují na určité funkce nebo procesy. Pojmu lateralizace je možné rozumět ve významu „pravo-levé orientace, funkčnosti či specializace“.

V pojmu „lateralizace“ zaznívá latinský pojem laterālis – postranní, boční, laterální, popřípadě laterālitās – lateralita čili stav označující umístění ke straně nebo zaujímající jednu stranu, které vycházejí ze slova latus/lateris – bok, strana.

V oblasti výzkumů se často zkoumá dominance a specializace hemisfér a jednotlivých mozkových oblastí. Lateralizaci mozkových funkcí lze sledovat preferencí ruky, ucha, oka či nohy. Je však nutné podotknout, že preference jedné ruky není jasným důkazem lokalizace a lateralizace mozkových funkcí. Mezi lidmi lze nalézat rozdíly mezi typem a mírou lateralizace, tj. někteří mají stupeň lateralizace nižší a někteří vyšší.

Z pohledu cerebrální (mozkové), respektive hemisférické lateralizace se postupně upouští od dichotomie dominance a striktního vymezení funkcí pravé a levé hemisféry a dnes se spíše hovoří o funkční doplňující se specializaci hemisfér. To znamená, že obě hemisféry spolu nesoupeří ani nekooperují ve stylu „nadřízený–podřízený“, ale neustále spolupracují a komunikují a chovají se takzvaně jako jeden funkční celek.

Zajímavou výzkumnou i klinicky aplikovanou otázkou jsou například dělení psychických funkcí na lokalizované a distribuované, kdy lokalizovaná funkce je vázána na užší oblast mozku a distribuovaná funkce je „šířeji rozprostřena“ (a zaujímá tak více dílčích oblastí a většinou i vyšší počet zapojených mozkových neuronů).

V oblasti výzkumu roste rovněž zájem o zkoumání dílčích neurochemických dějů souvisejících s lateralizací lidského mozku, na jejichž základě se strukturně-funkční asymetrie vytváří a mění. Ve zkratce jde o to, jaké látky a v jakém množství a poměru jsou produkovány, uvolňovány a regulovány v jednotlivých mozkových polokoulích.

Z hlediska preference ruky dle Koukolíka (2000) je praváctví a leváctví považováno za kontinuum, nikoliv za jasně oddělené vlastnosti. Z výzkumů se ukazuje, že praváci mají většinou větší pravý čelní lalok než levý a levý spánkový a týlní lalok větší než na pravé straně. Podobně je to u levorukých, tj. mají obvykle větší pravý čelní lalok než levý, ale zde je již nalézán vyšší počet jedinců se stejně velkými čelními laloky, nebo dokonce i větším levým čelním lalokem, než je tomu u praváků.

ROZDÍLY V SEXUÁLNÍM CHOVÁNÍ jsou založeny na nalézání rozdílů v mentálních funkcích a chování z hlediska pohlaví. Tyto rozdíly jsou založené na složité souhře biologických, psychických, vývojových a společensky-kulturních faktorů.

V této oblasti se provádějí výzkumy z mnoha pohledů od genetiky a epigenetiky přes histologii, fyziologii a anatomii až po biochemii apod., přičemž se hledají rozdíly a shody ve struktuře i funkci mozku, v hormonálním působení, v širších socializačních a psychologických vlivech apod.

Z pohledu vývojové neuropsychologie je poukazováno především na to, že bychom se neměli spokojovat s tím, že rozdíly mezi pohlavími se vykazují v neuroanatomických studiích či že se projevují v některých oblastech psychického fungování a mezikulturních vlivů, ale měli bychom se více zaměřovat na hlubší identifikaci faktorů a širší souvislosti vývojových původců těchto rozdílů.

Pohlavně specifické rozdíly vyplývají jak z biologického hlediska uplatnění genů nesených pohlavními chromozomy (gonozomy X a Y), tak z působení specifických pohlavních hormonů (připomeňme, že tělo každého člověka vytváří jak mužské, tak ženské pohlavní hormony). V případě člověka a lidské společnosti si však nevystačíme pouze s biologickou rovinou – významnou roli hraje také oblast psychická a sociální (zahrnující jak působení blízkých osob a vzorů, tak i širší společnosti, kultury a doby). V současné době nabývá na významu mimo jiné otázky genderu – celá problematika je tak nepoměrně složitější.

KRITICKÉ OBDOBÍ vychází z toho, že v určitých etapách vývoje je určitá struktura, funkce či celý jedinec citlivější, zranitelnější či vnímavější vůči působení různých vlivů než v jiné fázi vývoje. Z tohoto pohledu se předpokládá, že citlivost jedince na vnější podněty souvisí s nějakým vnitřním dějem a projeví se buď v rámci maturace (rozvoje a zrání), nebo involuce (úpadku a degradace).

Definice kritických období se příliš neliší od definic vývoje. Toto období považujeme za jistý čas či mezník mezi vznikem struktury či funkce daného systému a jeho zráním. To znamená, že určitý systém může být v nezralém stavu ovlivněný (v dobrém či zlém) různými vnějšími podněty a tím dochází k modifikaci jeho projevů, stavby i funkcí.

Poznámka: Koncept kritického období historicky vychází již z embryologie 19. století, kdy bylo zjištěno, že vývoj některých anatomických struktur mozku nebo funkcí, které jsou s nimi spojeny, lze v určitých fázích změnit vlivem faktorů zevního prostředí (např. působením řady teratogenních faktorů).

V současném stavu poznání se v souvislosti s kritickým obdobím hovoří také o senzitivních obdobích, kde se více zaměřujeme na možnosti posílení a rozvoje určité funkce. Senzitivním obdobím se rozumí, že vývoj určité specifické behaviorální charakteristiky je obzvláště citlivý na vliv určitých podnětů, které jsou obvykle dostupné v přirozeném prostředí a v určité fázi vývoje jsou klíčové a naprosto nezbytné. Senzitivní období jsou tak pro určitý druh vývojového procesu zásadní s tím, že pokud není v tomto období určitého chování či dovednosti dosaženo, nemusí se již později rozvinout do svého plného potenciálu.

Jako příklad senzitivního období lze uvést první roky života, které jsou citlivým obdobím pro utváření úzkého připoutání k rodičům, předškolní období, které je mimořádně významné pro rozvoj intelektu a osvojení si jazyka, mladší školní věk, který je zásadní pro rozvoj dovednosti čtení a psaní.

Je vhodné poukázat na to, že v psychickém vývoji neplatí princip senzitivních období zcela a bezvýhradně. To znamená, že některá období ve vývoji jsou příznivější pro stimulování a optimální rozvoj určitých funkcí než období jiná, ale i v jiném čase (mimo senzitivní období) lze příslušnou funkci do určité míry rozvinout.

MODULARITA STRUKTURY A FUNKCE MOZKU se zabývá nejen vazbou a vztahy mezi stavbou a funkcí mozku (které spolu neoddělitelně souvisí), ale rovněž otázkami organizace mozkových struktur (vnitřního uspořádání) a jejich hierarchizace (tedy vztahů nadřazenosti a podřízenosti). Podobně lze nahlížet i na oblast psychickou a toto sledovat i v oblasti schematických a hierarchických modelů mentálních procesů.

V tomto ohledu jsou problémy lokalizace mozkových funkcí a funkční architektury mysli považovány za komplementární problémy, které jsou reflektovány v oblasti filozofie mysli, která je oborem filozofie studující mysl, duševní schopnosti, vědomí a jejich vztahy k fyzickému tělu (především mozku).

Ústřední pojmem filozofie mysli je problém mysli a těla, přičemž mezi základní přístupy lze řadit dualismus a materialismus.

•V rámci dualismu lze sledovat další dělení přístupů v podobě paralelismu, epifenomenalismu a interakcionismu.

•V přístupech materialismu pak nalézáme další v podobě behaviorismu, teorie identity, funkcionalismu, emergentismu.

Na mentální architekturu lze nahlížet i z pozice modulární teorie mysli, vycházející například z dnes již klasických prací Jerryho Fodora (1983). Modularitu lze dále dělit na anatomickou a funkční:

■Anatomická modularita je založena na identifikaci a přiřazení každé mentální funkce ke konkrétní oblasti mozku, jež danou funkci zpracovává.

■Funkční modularita je spíše založena na určité míře distributivního zpracování – vyhýbá se tak přílišné anatomické lokalizaci psychických funkcí a zaměřuje se na funkční celky.

Z hlediska vývojové neuropsychologie je v rámci modularity důležitá jak otázka její identifikace, tak i vývojové historie. Z některých neurobiologických výzkumů vystupují určité důkazy, že zdánlivá strukturální modularita mozku vzniká jako určitý epifenomén jednodušších vývojových růstových procesů (neboli že na nich a z nich „vyrůstá“).

Další z významných oblastí je například výzkum teorie dynamických systémů, které umožňují tvorbu samostatných funkcí, vyplývajících z většího množství vzájemně závislých procesů.

Obr. 2.5 Schematické znázornění otázky organizace a hierarchizace systému (v našem případě mozku)

II. ČÁST: NEURONY A MOZEK

3.Vývoj centrálního nervového systému se zaměřením na mozek

Miroslav Orel

Naše publikace se primárně zabývá vývojovými aspekty neuropsychologie. Oddělit toto téma od vývoje samotného nervového systému není možné. Je to nepochybně právě nervový systém, co tvoří „hmotný korelát“, který umožňuje a realizuje všechny fyziologické funkce tělesné a psychické. To je hlavní důvod, proč jsme tuto pasáž zařadili do naší publikace.

Cesta od oplozeného vajíčka ke zralému lidskému plodu deroucímu se na svět trvá zhruba devět měsíců. Ve svém celku jde o famózní pouť. Pokud si uvědomíme, co všechno musí během této doby vzniknout, vyrůst a propojit se do funkčního celku, je jasné, že je to doba nesmírně složitá. V rámci nitroděložního vývoje vždy navazuje jeden krok na další, provazuje se se stávajícím a vytváří podmínky pro vznik dalšího a nového. Jelikož jsou všechny vzájemné souvislosti vývoje před narozením v tak těsné a neoddělitelné vazbě a k jejich pochopení je nezbytná alespoň základní znalost dílčích etap a návazností, na následujících stránkách spolu stručně projdeme celou cestou od početí až do porodu – to uvádíme na vysvětlení, proč nás hned následující podkapitola zavádí do doby, kdy základ mozku ještě ani neexistuje.

Naše kniha je určena zejména pro studenty a absolventy nelékařských oborů a pro zájemce o neurovědy z řad širší veřejnosti. Nebudeme proto zacházet do medicínských podrobností, ale budeme se držet snahy o stručnost při zachování odbornosti a také o maximální sdělnost a názornost. To se týká popisu procesů i užívání pojmů a názvů. Pokud existují označení v češtině, používáme je prioritně. V některých případech však nemáme ekvivalentní české pojmy, a proto musíme zůstat u latinských termínů.

Aby byla srozumitelnost, náročnost a výtěžnost co největší, přinášíme v této části také jednoduché ilustrace, které doprovázejí a mnohdy doplňují textové sdělení. Jejích cílem je podpořit vznik jasné představy.

3.1Uvedení do problematiky

Vývoj nervové a smyslové soustavy u člověka se dotýká řady oborů medicíny. Klíčová je však lékařská embryologie, která se zaměřuje na vývoj lidského jedince od okamžiku oplození do porodu. Z poznatků tohoto odvětví zde prioritně budeme vycházet i my.

Označení „lékařská“ ve vymezení oboru charakterizuje, že se věnuje člověku. Je však jasné, že vývoj před narozením se netýká pouze lidí. Embryologie jako taková je tedy širší a týká se řady tvorů, kteří s námi sdílejí planetu. Nepomíjí přitom ani oblast molekulární a genetickou, věnuje se jak fyziologickému (tedy zdravému) vývoji, tak patologii (tedy poruchám).

Embryologie deskriptivní popisuje, jak vývoj probíhá na úrovni mikroskopické (viditelné využitím mikroskopů) i makroskopické (pozorovatelné pouhým okem). Srovnáním nitroděložního vývoje člověka a jiných živočichů i vyvozením obecností se zabývá embryologie srovnávací.

Řízeného ovlivnění podmínek a poměrů vývoje využívá embryologie experimentální, která následně sleduje jejich vliv a změny ve vývoji embrya a plodu. Lékařské embryologie se samozřejmě z etických důvodů v současné době experimentování netýká. Pokusy na těhotných ženách, lidských embryích a plodech, realizované například v nacistických koncentračních táborech, nelze v žádném případě označit za humánní.

Dobu nitroděložního života dělíme na období časného vývoje, období embryonální a fetální:

■OBDOBÍ ČASNÉHO VÝVOJE je vymezeno prvními třemi týdny od oplození. Z oplozeného vajíčka se postupně stává zárodečný terčík se třemi zárodečnými listy.

■EMBRYONÁLNÍ OBDOBÍ je dobou od tří do osmi týdnů. Hovoříme zde o embryu. Zásadními procesy, které v této době probíhají, jsou především množení buněk (proliferace) a jejich morfologická a funkční specializace (diferenciace). Je to období organogeneze, během které vznikají všechny specializované tkáně a orgány.

V rámci diferenciace dochází k aktivaci a uplatnění výběrových genů, což podmíní stavební a funkční rozrůznění buněčné populace. Díky tomuto procesu mohou z jedné výchozí mateřské buňky vzniknout celé populace buněk naprosto odlišných.

■FETÁLNÍ OBDOBÍ přímo navazuje na období embryonální a končí porodem. Hovoříme již o plodu (fétu – z latinského fētus). Klíčové jsou zde zejména intenzivní procesy růstu a zrání. Plod významně zvětšuje svoji velikost i hmotnost.

Jednou z nejnápadnějších změn v průběhu fetálního období je relativní zpomalení růstu hlavy v porovnání s ostatními částmi těla. Zatímco začátkem 3. měsíce představuje hlava zhruba polovinu délky těla měřené od vrcholu hlavy k patám (neboli temeno-patní délky), v 5. měsíci je to asi třetina temeno-patní délky a před porodem zaujímá hlava již jen čtvrtinu temeno-patní délky. Mimochodem, tento trend (relativní zpomalení růstu hlavy) pokračuje i dále po narození.

Obr. 3.1 Vývoj poměru hlavy a temeno-patní délky

Poznámka: Některé zdroje hovoří pouze o období embryonálním a fetálním (rozděleném dosažením stáří osmi týdnů). Pro naše účely se přidržíme rozdělení na tři období, kdy období časného vývoje vytvoří základ, ze kterého se v následujících obdobích vyvíjí mozek.

V rámci nitroděložního vývoje existují určitá kritická období (kritické periody), kdy jsou jednotlivé tkáně, orgány a systémy více citlivé na faktory fyzikální, chemické a biologické povahy, které mohou způsobit poškození různého stupně a v některých případech až smrt embrya/plodu. Říkáme jim teratogeny (z řeckého teras/teratos – zrůda, stvůra, monstrum).

Různé typy poruch, které jsou způsobeny vlivem teratogenů, se souhrnně označují jako vrozené (kongenitální) vady. Jejich studiem se zabývá vědní obor – teratologie. Tyto vady se mohou objevit již nitroděložně. Některé se projeví až při porodu či v dětském věku. Podle velikosti a rozsahu poškození se hovoří o velkých a malých vrozených (kongenitálních) vadách:

■Velké kongenitální vady (neboli malformace) vznikají většinou mezi třetím a osmým týdnem nitroděložního života (během organogeneze). Již z označení vyplývá, že jsou závažnější, a pokud neohrožují přímo na životě (některé z nich jsou tak rozsáhlé, že nejsou vůbec slučitelné se životem a vedou k potratu), působí výraznější potíže.

■Malé kongenitální vady (nebo také anomálie) jsou drobnější odchylky, které vesměs nepůsobí významná omezení ani škody na zdraví, mohou se však vyskytovat jako doprovod vad velkých.

V naší knize se prioritně zabýváme oblastí zdravého vývoje, nebudeme proto zacházet do podrobnějšího popisu možných kongenitálních vad. Uveďme však základní teratogenní faktory (teratogeny), které na vyvíjející se embryo/plod (a zejména jeho mozek) působí:

■Chemické teratogeny jsou velmi rozšířené. Řadíme sem rozmanité psychoaktivní látky (alkohol, nikotin, početný zástup drog apod.), těžké kovy (rtuť a olovo, ale i lithium aj.), produkty určitých plísní a bakterií, ale i některé léky nebo látky používané v průmyslu, zemědělství a jiných oborech. Tragické případy z minulosti dokládají, že i mnohá léčiva mohou mít teratogenní efekt.

Poznámka: O škodlivém účinku alkoholu na vývoj embrya/plodu není pochyb již dlouhou dobu. Alkohol může vyvolat celou paletu tělesných poruch, protože ovlivňuje vývoj a růst těla a přímo také mozek, chování, paměť, učení a inteligenci. Poruchy nervového vývoje, které se projeví mimo jiné poruchami chování a učení, se označují jako fetální alkoholový defekt (alcohol-related neurodevelopmental disorder – ARND). Ještě závažnější postižení, které zahrnuje i strukturální defekty, zpomalení růstu a mentální retardaci, označujeme jako fetální alkoholový syndrom (FAS).

Užívání určitých léků v těhotenství se nedoporučuje a pro možné nežádoucí účinky se to u některých přímo zakazuje (jako příklad z palety nevhodných psychofarmak uveďme klasická thymoprofylaktika nebo benzodiazepinová anxiolytika).

3.2Nezbytné předpoklady – než dojde k oplození

Obr. 3.2 Schéma meiózy

3.3Počátek – oplození a časný vývoj embrya