Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

SÁMO
Zločin v temných hvozdech

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8047. publikaci
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky a sazba Petr Kopl

První vydání, Praha 2021
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Text © Veronika Válková, 2021
Illustrations © Petr Kopl, 2021

ISBN 978-80-271-4767-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-4495-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-2557-9 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, CHODÍM DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ.

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE ONO BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK JÁ MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, ONA PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE TO MÁ DO PRÁCE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY, KATKU, DÁŠU... ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. TO JE TA PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A RŮZNÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ A UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. VEDU SI PŘEHLEDNOU TABULKU A PÍŠU SI DO NÍ, KTERÁ MAPA MĚ KAM PŘENESLA, ALE JEŠTĚ JSEM Z NÍ NIC NEVYKOUKALA. POŘÁDNĚ MĚ TO ŠTVE. NA DRUHOU STRANU JSEM VŽDYCKY ZVĚDAVÁ, KDE SE OCITNU. JE TO JAKO ROZBALOVAT DÁRKY POD VÁNOČNÍM STROMEČKEM — KDYŽ ČLOVĚK PŘEDEM NEVÍ, CO V NICH JE, JE TO DALEKO VĚTŠÍ ZÁBAVA.

JO A JEŠTĚ JEDNA VĚC.

JÁ SI FAKT MYSLÍM, ŽE SE MNOU BARČA DO TÉ MINULOSTI CESTUJE. AKORÁT ŽE TAM JE VŽDYCKY JAKO ČLOVĚK. A VODÍ MĚ ZPÁTKY DO NAŠICH ČASŮ. STRAŠNĚ MOC CHCI ZJISTIT, KDO TA KOČKA VE SKUTEČNOSTI JE A JAKÉ SE MNOU VLASTNĚ MÁ ÚMYSLY. PROTOŽE ONA BEZPOCHYBY NĚJAKÉ MÁ...

Kapitola 1

Pršelo. Už od pátku pršelo. Poctivý, vydatný listopadový déšť. Zeleni se choulili na zdi a ani se nepokoušeli někam běhat. Možná by jim po mokré omítce klouzaly pacičky a oni by padali dolů. Kapky deště jim ulpívaly na zádech, která dospěláci pokládali za lícovou stranu listu, a třpytily se tam jako démanty.

Byla neděle odpoledne a Bára byla jako na jehlách. Rodiče jí slíbili, že se do neděle do večera rozhodnou, jestli jí dovolí učit se u paní učitelky Zounarové soukromě latinu. Usoudila, že jí verdikt řeknou po večeři, a večeři maminka plánovala na sedmou. Fůra času. Bára si pro jistotu zkontrolovala, že má udělané všechny úkoly nejen na pondělí, ale na celý příští týden, aby byla nejen vzorná, ale supervzorná, protože to by mohlo na rodičovské rozhodování mít nějaký vliv. Pak šla do obýváku přehrávat na klavír,čímž se ze supervzorné stala hypervzornou, což je asi takový rozdíl jako mezi supermarketem a hypermarketem, a iniciativně vyklidila myčku.

K večeři měli kuře s bramborem.

„Už máš všechno hotové do školy?“ zeptala se maminka.

Bára horlivě zakývala hlavou.

„Mám všechny úkoly a taky jsem si dopředu četla článek v němčině v učebnici a opakovala jsem si slovíčka z angličtiny a francouzštiny a hele jak to, že anglicky a německy se dcera řekne skoro stejně a francouzsky úplně jinak?“

„Protože angličtina a němčina jsou germánské jazyky, tam je to podobné, a francouzština je románský jazyk,“ vysvětlila jí maminka.

„A čeština je slovanský, tak to máme taky úplně jinak, že jo?“ brnkala na maminčinu jazykovědnou strunu Bára, co to šlo, aby ji dobře naladila. Maminku, ne tu strunu.

„No, ono to až tak úplně jinak není,“ rozpoví dala se maminka. „To naše dcera je totiž ze stejného základu jako anglickédaughter a německé Tochter nebo řecké tchygatér. Je to starý indoevropský základ. Francouzština se vyvinula z latiny, a ta to měla asi jinak, i když je to taky indoevropský jazyk. Ale to se prostě někdy stává. Třeba otec – všude je to z indoevropského základu pater, jen se tam třeba to p změnilo ve f, jako v němčině a v angličtině, ale ve slovanských jazycích je to otec. A překvapivě v gótštině. To je taky germánský jazyk. To otec, nebo gótské atta, vzniklo ze žvatlavého slůvka táta. Tedy přesněji řečeno dospělí přiřadili nějaký význam zvukům, které vydávají děti, když se učí mluvit, takové to tatata bababa, což ale ve skutečnosti vůbec žádný význam nemá.“

„Aha,“ řekla Bára, která to skoro nestačila sledovat. Ale maminka byla ve svém živlu, o to šlo. „A co třeba…“

„Co takhle třeba dojíst?“ navrhl tatínek.

„Ano, jak se řekne indoevropsky dojíst?“ udělala Bára na maminku bezelstný kukuč.

„Já vás oba něčím bacím,“ slíbila maminka.

Po večeři se přesunuli do obýváku.

„Tak, milá dceři, mohu-li v této domácnosti použít obyčejné české slovo místo praindoevropského základu,“ zavtipkoval tatínek. „Uvažovali jsme s maminkou nad tvou touhou učit se už čtvrtý cizí jazyk.“

Báře se rozbušilo srdce, protože se rodiče tvářili velmi vážně, až zachmuřeně.

„Hodně jsme to zvažovali,“ řekla maminka. „Jezdíš do Prahy na gymnastiku, klavír, nauku a francouzštinu, což je poměrně hodně, a jsi čerstvě na druhém stupni.“

„Na druhou stranu, ve čtvrtletí tě všichni chválili, ty koníčky v Praze ti maminka zařídila tak, že ti zaberou jen dvě odpoledne, na klavír přehráváš, aniž bychom tě do toho museli nutit, a francouzština ti také jde.“

„Takže jsme se rozhodli, že se s paní učitelkou Zounarovou domluvíme, že budeš chodit –“

„Huráááááá!“ zavřeštěla Bára tak mocně, až tatínkovi vyšplíchlo pivo ze sklenice, kterou zrovna nesl k ústům.

„Nevíš, na čem jsme se domluvili, tak ještě nejásej!“ okřikl ji a vytáhl z kapsy kapesník, aby si otřel pobryndané kalhoty.

„Řekli jsme si, že ti dovolíme na tu latinu chodit na zkoušku do pololetí. Když bude vysvědčení hezké, budeš smět pokračovat. Jinak ji zase zrušíme,“ řekla maminka.

„Co je to hezké vysvědčení?“ zeptala se podezíravě Bára. Už ze zkušenosti věděla, že pod pojmem hezká známka si ona a rodiče mohou představovat něco zcela jiného. Báře by leckdy stačila dvojka, ale v některých předmětech rodiče dvojky odmítali tolerovat. A ještě ke všemu se na těch předmětech nedokázali navzájem shodnout. Také už měla zkušenost, že rodiče někdy záměrně nastavují podmínky tak, aby je nemohla splnit, oni tím pádem nemuseli vyhovět nějakému jejímu přání a přitom zůstali nevinní jako lilium. V čemž vynikala maminka. Takové to – jasně že si můžeš přivést na návštěvu kamarádky, když budeš mít v pokojíčku dokonale uklizeno. Což bylo v Bářiných očích něco úplně jiného než v maminčiných. Otázka tedy byla naprosto na místě.

„Jak to myslíš – co to je?“ zeptala se maminka.

„Jestli třeba pět dvojek nebo tři dvojky nebo jedna trojka…“

„No opovaž se přinést trojku!“ zhrozila se maminka.

„Ale ten dotaz je správný,“ soudil tatínek. „Musíme si jasně vymezit podmínky. Za mne by bylo hezké vysvědčení s maximálně čtyřmi dvojkami, samozřejmě bez trojek.“

„Čtyři dvojky?“ zhrozila se maminka. „Nanejvýš dvě!“

„Tři? Kompromis?“

„Dobře, tak tři,“ řekla maminka trochu nespokojeně.

„A je jedno z čeho,“ ujišťovala se ještě Bára.

Maminka se užuž nadechovala, ale tatínek ji předešel.

„Jedno z čeho.“

„A když teda budu mít nanejvýš tři dvojky, tak budu na tu latinu chodit už napořád?“

„Ne. Zase bychom to podmínili tím, jak dopadne další vysvědčení,“ vysvětloval tatínek.

„To je trochu vydírání,“ zamračila se Bára.

„Není,“ zavrtěla hlavou maminka. „To je snaha o udržení uspokojivých školních výsledků. Když se zhoršíš, bude to znamení, že musíš škole věnovat víc času a že nezvládáš dalšího koníčka.“

„Tak dobře,“ kývla Bára. Sice ji trochu štvalo, že jí rodiče nedovolili latinu bezpodmínečně, na druhou stranu, nemuseli jí to dovolit vůbec. A známky si stejně chce udržovat hezké, protože se potřebuje dostat na nějakou vysokou školu, aby pak mohla založit nový vědníobor historická genetika. Nebo něco takového. Prostě obživování mamutů a podobně.

„Zítra paní učitelce zavolám,“ slíbila maminka.

„Můžu jí to říct sama?“ nemohla se dočkat Bára.

„Můžeš, ale ona to stejně potřebuje mít potvrzené od nás.“

„Děkuju, děkuju, děkuju!“ vlepila Bára každému z nich pusu a odskotačila nahoru. Nezapomněla pohladit hlavičku na zábradlí, aby si zajistila bezpečnou cestu po schodišti. Chtěla se hned podívat do šedočerně melírovaného sešitu, který dostala v roce 1918 od paní Pernerové a do kterého si pak zapisovala latinu, když ji učil Andrej Viktorovič svobodný šlechtic Rjepkin, a taky si tam honem přepsala všechno, co jí v jedenáctém století natloukla do hlavy Judita ve Svinibrodu, aby se jí to z té hlavy zase nevykouřilo. Třeba bude mít hodinu s paní učitelkou Zounarovou už zítra, tak je potřeba si honem něco zopakovat.

Ale u dveří na půdu se zarazila. Tuhle úžasnou novinu přece musí ze všeho nejdřív oznámit Barče!

Vyběhla po dvanácti schodech do zaprášené tmy. Unavená žárovka na stropě s ní bojovala jen s vypětím všech sil.

„Barčiči!“ zavolala, když se dostala k vikýři. Zakopla cestou jen dvakrát. „Barčí!“

„Mňa!“ ozvalo se odkudsi jakoby zdálky.

„Čičičí!“ udělala Bára.

„Mňa-a!“ řekla Barča důrazněji, ale stále to znělo jaksi tlumeně.

„Barčo, kde jsi? Čičííííí!“

„Mňaaaa!“ teď už se Barča trochu zlobila, jak je Bára nedovtipná.

„Barčo, ty jsi v té truhle?!“ nechtěla věřit svým uším Bára. Odklopila víko a Barča se tygřím skokem vydrala na svobodu.

„Jak ses tam dostala?“ nechápala Bára.

„Mrrr-ňa! Mňa,“ odpověděla Barča, což mohlo znamenatnechalas ji posledně otevřenou a to víko se zabouchlo, když jsem si dávala šlofíčka, nebo copak nevíš, že kočky se dostanou všude?

Bára prohrábla šaty, aby zkontrolovala, jestli tam Barča neudělala loužičku. Nebyla si jistá, jestli jsou šaty suché, ale studené, nebo vlhké. Jak už asi tři dny lilo, bylo na půdě tak divně lezavo, že se to nedalo s určitostí odlišit.

Pro jistotu vyndala i atlas, aby ho zkontrolovala. Co by se s ním asi stalo, kdyby ho ta kočka počůrala? zatrnulo jí. Možná by přestal fungovat. Opatrně obracela jeden list za druhým, brala je jen do štipce, protože dneska se jí do minulosti nechtělo, dneska se jí chtělo sekat latinu. Barča se mezitím vrátila do truhly a něco tam vyváděla. Snažila se vyhrabat její obsah na podlahu, různě v šatech skákala, zkrátka chovala se jako předškolák, který má možnost blbnout v doskokové jámě plné molitanových kostek. Pak to zapištělo a Barča se hrdě přehoupla přes okraj truhly s tučnou myší v tlamě.

„Tak proto jsi tam byla zavřená. Ty jsi ji lovila, a jak jsi blbnula, tak jsi drcla do víka,“ pochopila Bára. „Asi to budu muset fakt zavírat.“

Zdálo se, že je atlas v pořádku. Užuž ho chtěla zavřít, když Barča přiskotačila a přímo doprostřed mapy vyplivla kořist jako velkorysý dar Báře.

„Fuuuj!“ málem se poblinkala Bára. „Dej to pryč!“

Barča se zájmem pozorovala myš, jestli náhodou zase nezačne utíkat. Protože některé mazané myši předstírají, že jsou mrtvé, aby je kočky nechaly být. Ale tahle už to měla spočítané.

„Bleee, to je hnus!“ krčila zoufale nos Bára, protože nezbývalo než buď vzít myš za ocásek a zahodit, nebo ji z toho atlasu setřást. Druhá varianta byla přijatelnější, a tak popadla atlas, aby ho naklonila natolik dostatečně, že z něj mrtvolka sklouzne. Jenže si neuvědomila, že palcem pravé ruky sahá na mapu. To jí došlo až ve chvíli, kdy se s ní půda zahoupala.

Já jetelina, mohla jsem tu myš odsunout pantoflem, stačila si ještě pomyslet.

Kapitola 2

Že je něco špatně, to bylo jasné okamžitě.

Stála totiž ve vodě.

Ne že by třeba po kotníky nebo do půli lýtek. Studená voda jí sahala skoro do pasu. Navíc se do Báry opírala, protože to nebyla voda stojatá, ale voda tekoucí, tekoucí vdocela široké řece, aBáře, která to nečekala, málem podrazila nohy. Břeh porostlý nízkým křovím byl naštěstí jen pár metrů daleko, atak se kněmu začala brodit. Po řasami oslizlých valounech jí klouzaly nohy, anavíc po několika krocích ztratila pevnou půdu pod nohama úplně, protože tu bylo vymleté dno, apořádně se nalokala. Přesto se doplácala ke břehu, ikdyž jí vpohybu bránily dlouhé šaty, které se jí motaly kolem nohou. Chytla se trávy, aby se dostala na suchou zem, ale drn se vytrhl iskořeny aona zahučela zpátky do řeky.

„Hej! Hejhejheeej!“ zaslechla, jak na ni někdo křičí, sotva se vynořila zpátky nad hladinu.

Muž, který se jednou rukou držel roští, aby sám po poněkud příkrém břehu nesjel do řeky, anatahoval kní ruku, vypadal velmi cizokrajně. Měl vcelku ostrý nos, vysedlé lícní kosti, tvář mu zdobil knír ve tvaru podkovy azpod špičaté kožešinové čapky mu splývaly dva černé copy. Oči jako uhlíky byly na Evropana příliš mandlové, jedno ucho mu zdobila masivní stříbrná náušnice, uopasku, kterým měl přepásaný široký zelený kabátec, se mu houpala šavle srukojetí vykládanou tyrkysovými kameny, jezdecké boty se zvednutými špičkami měly za sebou podle vrstvy prachu abláta hodně dlouhou cestu azpoza ramene mu vyčuhoval luk abarevné opeření šípů. Ačkoliv neměl vkníru ani vlasech dosud jedinou bílou nitku, tvář už měl rozbrázděnou hlubokými vráskami.

Báře sice rodiče od malička vtloukali do hlavy, že se scizími pány nemá bavit, ale nikdy nikdo jí neřekl, jak se má zachovat vsituaci, nabídne-li jí cizí pán pomoc, když se nedobrovolně ráchá vřece. Ona, nikoliv ten pán. Aprotože by bylo nejen nezdvořilé, ale inerozumné takový projev dobré vůle odmítnout, zabrala Bára proti proudu řeky, co to šlo, aby se dostala ke vztažené pravici. Muž ji chytil za zápěstí stiskem vpravdě železným avytáhl ji ksobě na břeh, jako by nevážila víc než zráchané kotě. Chlapík přitom nebyl nijak urostlý, kdyby neměl tu kožešinovou čapku, nebyl by omoc vyšší než Bára.

Něco na Báru zabrebentil, ale nerozuměla mu ani slovo.

Tak to je zrada, zatrnulo jí. Vždyť vminulosti vždycky domorodcům rozumím! Co se pokazilo?

Bářin zachránce zjejího výrazu pochopil, že jí jeho mateřština nic neříká. Přátelsky – tedy aspoň si myslel, že přátelsky – se na ni zazubil, přičemž odhalil smutný fakt, že nejbližší zubařská ordinace je odsud několik set let daleko, aaniž by ji pustil, vydal se po břehu nahoru. Bára si volnou rukou musela vykasat promáčené sukně, aby si do nich nešlápla. Po několika krocích se ocitli na rovince, kde se popásal nízký huňatý koník spostrojem zdobeným kovovými puklicemi, rolničkami abarevnými střapci.

Chlapík na Báru zase vycenil neúplný zažloutlý chrup, popadl ji za boky, anež se vzpamatovala, seděla na koni, jeho majitel za ní ahnali se tryskem, ano, tryskem, kamsi. Bára ani nestačila zaječet, když se koník rozběhl, protože zrychlil snad na stovku zmísta. Jako by se ani nedotýkal kopyty země arovinou spíš letěl než cválal. Báře nezbylo než se křečovitě chytit paže, kterou ji jezdec držel pevně jako ve svěráku.

Naštěstí nejeli příliš daleko, protože jinak by se jí asi urvaly uši, vnichž měla, jak pochopila po několika koňských skocích, vetknuté velké těžké náušnice. Cesta kdírkám vuších byla poměrně klopotná. Rodiče totiž propichování uší pokládali za barbarství avytrvale odolávali Bářiným prosbám, že chce taky nosit ušinky, tak totiž náušnicím říkala jako malá. Bára byla přesvědčená, že bude muset počkat až do patnáctých narozenin, kdy dostane občanku arodičovstvo nad ní aspoň částečně ztratí svou neomezenou nadvládu, ale nakonec rodiče podlehli škemrání aasi ipřemlouvání ze strany tety Mirky už teď vzáří, jako dodatečně knarozeninám. Bára byla přesvědčená, že to měla být náplast na bolístku za stěhování. Teta Mirka se tehdy nabídla, že to zařídí, půjčila Báře svoje staré zlaté náušnice, které na dva dny naložily do lihu, aodvedla ji ke své kamarádce dětské lékařce, která Báře uši propíchla injekční jehlou. Pravé ucho šlo dobře – paní doktorka lalůček probodla, do duté jehly trčící skrz něj zapasovala ten konec náušnice, který se uchem provléká, protáhla ho na druhou stranu ahotovo. Druhé ucho bylo horší, protože se paní doktorce nedařilo tu náušnici protáhnout, atak ho Báře propichovala natřikrát amezitím si musela jít zakouřit, protože ztoho byla celá tumpachová. Bára ne. Pro náušnice byla ochotná vydržet ito píchání jehlou, ato jinak měla zinjekcí osypky. Nakonec to dopadlo tak, že měla vlevém uchu zvnější strany dírku jednu, zvnitřní dírky tři, ale ty dvě, ve kterých nebyla náušnice, samy zarostly. Atak se jí teď mohly vuších klimbat dva nevkusně obří kusy drahého kovu.

Za chvíli zastavili, zplného trysku na pětníku, ten kůň jako by neměl jiné rychlosti než nulu amaximum.

Ocitli se mezi několika desítkami koní, oslů amul nebo mezků. Na koních seděli muži, někteří stejně cizokrajní jako Bářin – no, buď zachránce, nebo únosce, tím si teď už nebyla tak úplně jistá, někteří jinak cizokrajní, alespoň co do oděvu, protože vobličeji řada znich vypadala úplně evropsky. Na oslech, mulách amezcích byla zavazadla. Balíky, koše, pytle, truhlice… Jako by jel na dovolenou sultánův harém. Ataky tu důstojně kráčel jeden velbloud spřekrásným stříbrem zdobeným sedlem, zpod kterého mu až ke kolenům splýval pestrobarevně protkávaný přehoz.

Muž, vedle kterého zastavili, měl evropské rysy aprošedivělý vous. Tělo mu chránila šupinová zbroj ahlavu špičatá přilba zdobená složitými rytinami apyšným černým žíněným chocholem. Chlapík, který Báru vytáhl zvody, se mu vsedle uctivě uklonil azačal mu něco vykládat, přičemž mával rukou směrem, odkud přijeli. Muž ve zbroji spokojeně přikyvoval. Když Bářin zachránce skončil, otočil se azahulákal nějaké povely. Pak ukázal na Báru azjevně se ptal, kde že to chlapík vkožešinové čepici sebral. Ten zase mávl směrem křece ase smíchem patrně vyprávěl, jak Báru lovil zvody. Ozbrojenec se také zachechtal apohybem naznačil, ať Báru postaví na zem. Sám sesedl apozorně si kořist – Bára už byla naprosto pevně přesvědčená, že je pokládaná za kořist – začal prohlížet.

Pokynul chlapíkovi, ať Báře sundá plášť, čímž zjistila, že má plášť. Objemný, půlkruhový, tmavomodrý, na rameni sepnutý masivní zdobenou bronzovou sponou. Nacucaný vodou atěžký, nebylo divu, že se jí vřece tak špatně plavalo. Pod ním měla volné, trochu beztvaré, opaskem zkovových dílků přepásané šaty ze zlatavého brokátu lemované širokými portami skvětinovým motivem. Zrukávů jí ještě vyčuhovala bílá spodní košile.

Ozbrojenec si Báru prohlížel celkem se zájmem. Zvedl jí bradu, natočil hlavu doleva, doprava, aspokojeně kýval hlavou. Prohodil něco směrem kmuži, který ji přivezl, aten zavrtěl hlavou. Velitel, protože to asi byl velitel, něco řekl, chlapík skočil do sedla mrštně jako kočka po holubovi aodcválal, aby se obratem kopyta vrátil doprovázen dalším mužem, také více evropského vzhledu, ale spodobným účesem aoděvem jako on sám.Velitel mu něco nařídil anově příchozí sesedl.

„Ty… Románka? Ty mluví jazyk král králů Románů?“ zeptal se dotyčný Báry řečí, které rozuměla, ale která očividně nebyla jeho mateřštinou. Vůbec nechápala, nač se jí ptá, proto raději zavrtěla hlavou.

„Ví ty co já mluví?“ ujišťoval se muž, že mu Bára rozumí. Opatrně přikývla.

„Odkud ty?“

„Praha,“ pípla Bára.

„Nevím,“ řekl muž. „Kde velké město blízko?“

No, Praha je dost velké město, uvažovala Bára. Ale jestli chce nějaké ještě větší, ke kterému má Praha blízko… Mám říct Vídeň?“

„Kóstadynopolis?“ navrhoval tlumočník. „Smyrny? Fesalonyki?“

„Ty znáš Fesalonyki?“ zeptala se Bára. Byla by tlumočníkovi vykala, ale řečí, kterou se bavili, se vykat nedalo.

„Jednou Fesalonyki byl,“ kývl tlumočník. „Mnoho Kóstadynopolis byl,“ dodal hrdě.

„Kde je Fesalonyki?“

Muž se rozhlédl, jako by hledal, kde co lítá, ale to se jen chtěl zorientovat podle světových stran.

„Poledne,“ mávl rukou směrem, kterým žádné poledne, ani ráno, ani večer, ani dopoledne podle Báry být nemohlo. „Mnoho den, mnoho. Mnoho.“

Výborně, zajásala Bára. Je to daleko atlumočník tam byl jen jednou, takže to tam nebude znát.

„Já jsem zFesalonyki,“ řekla.

Tlumočník se otočil na velitele aněco mu říkal. Zdálo se, že je velitel potěšen.

„Jméno ty?“ zeptal se pak zase tlumočník.

„Barbora.“

„Barbora,“ ukázal na ni veliteli. Velitel mu zřejmě nařídil, aby se ještě na něco zeptal.

„Otec tvůj kde je?“

„Nevím,“ řekla Bára.

„Tady?“ rozhodil rukama tlumočník. Bára zavrtěla hlavou.

„Kde?“

Zanedlouho zastavovali znovu.

Tentokrát uté řeky, se kterou se už Bára seznámila, ale jinde. Ten, kdo jel vepředu, vybral místo, kde se břeh svažoval kvodě pozvolna.