Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Lukáš Urban, Ph.D.

SOCIOLOGIE

Klíčová témata a pojmy

2., doplněné a aktualizované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8562. publikaci

Recenzovali:

PhDr. Petr Nesvadba, CSc.

PhDr. Soňa Slabá

Redakce a korektura Jana Kubínová

Grafická úprava Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 280

Vydání 2., 2022

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2022

Cover Photo © Depositphotos / dima_sidelnikov

ISBN 978-80-271-4944-5 (ePub)

ISBN 978-80-271-4943-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-3056-6 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Urban, Lukáš, 1977-

Sociologie : klíčová témata a pojmy / Lukáš Urban. -- 2., doplněné a aktualizované vydání. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj. -- (Sociologie)

Terminologický slovník. -- Obsahuje bibliografii a bibliografické odkazy

ISBN 978-80-271-4944-5 (online ; ePub)

* 316 * (048.8)

– sociologie

– monografie

316 - Sociologie [18]

Předmluva

Sociologie je věda o společnosti, která analyzuje, zkoumá a někdy i predikuje vývoj různých společenských entit (tříd, komunit, subkultur, rodinných struktur, pracovních kolektivů atp.), sociálních jevů a procesů. V souvislosti s dynamickými změnami v kontextu pandemie SARS-CoV-2 lze v posledních měsících sledovat unikátní reakce jednotlivých společností, komunit, států, společenských (i profesních) skupin, které reagují na tuto výraznou hrozbu. Podstatnou roli získávají také média, která přímo ovlivňují (nejenom) českou společnost, ať již se to děje v podobě výběru komentátorů, expertů (i „expertů“), či normativního a expresivního vyjadřování. Narůstající vliv mají rovněž sociální média (sociální sítě), kde se často objevují nejrůznější fake news, dezinformace či pseudokauzy.

Problematickým se stává i vztah mezi politickými elitami a masou občanů, kteří často nechápou jednotlivá epidemiologická opatření, zpochybňují je a ptají se, zda vydané zákazy nejsou absurdní už v okamžiku vyhlášení. Kritizována nejsou jen ne/logická opatření, ale i chování těch „jiných“ (včetně „papalášského chování“ některých osob současného establishmentu). Současná pandemie je výzvou i pro sociologická šetření (důvěry, konformismu, sociální anomie, sociální patologie atp.).

Kniha Lukáše Urbana s názvem Sociologie. Klíčová témata a pojmy (Grada, 2022) je v mnoha příkladech velice aktuální, přičemž reaguje nejenom na zmíněnou pandemickou situaci, ale i další hrozby pro současné lidstvo (terorismus, globální ekologické problémy ad.). Sociologie vždy reagovala na aktuální procesy, témata a výzvy a měla by na ně reagovat i nadále. Autor si v textu klade velké množství otázek, místy provokuje naše (kritické) přemýšlení a často vyzývá k hledání souvislostí. Sociolog, podle Lukáše Urbana „člověk-vědec“, je však také omylný, takže korigovat své omyly, chyby a selhání je i charakteristikou odlišující vědu od fanatika či ideologa. I postřeh o sociologově odvaze opustit „vyšlapané cestičky“, a podívat se na společenské problémy z jiného úhlu pohledu může být inspirující pro další generace.

Jednotlivé kapitoly sofistikovanou formou provázejí čtenáře základními tématy sociologie, jednotlivými teoriemi, paradigmaty, přístupy, metodami a technikami výzkumu. Přiblížen je vztah člověka a kultury, diskutována je masová kultura (často spojovaná s banalizací a trivializací kontextů), lidské potřeby, motivace, hodnoty, postoje, předsudky, stereotypy, sociální role, role elit atd. Definována je i role davů, které, jak jsme mohli pozorovat na případech v USA (masové nepokoje hnutí BLM či útoky příznivců D. Trumpa na Kapitol) i v dalších státech, mají nadále velký vliv. Stále proto platí konstatování Gustava Le Bona o „věku davů“, který i nadále trvá, a je v současnosti dynamizován mj. sociálními sítěmi. S tímto tématem souvisí také problematika norem, normality, sociálních sankcí a sociálních patologií, která je přiblížena v kontextu utváření, udržování, korekcí a změn společenského řádu. Zpracováno je rovněž téma globalizace/glokalizace, které je blíže představeno na příkladu informační globalizace. Právě informační globalizace charakteristická informační explozí předpokládá od uživatelů „sítí“ vyšší informační gramotnost, kritické myšlení, ale i obyčejný „selský rozum“. K tomu kniha Lukáše Urbana nenásilnou formou na mnoha místech přímo vybízí.

Předložená kniha vychází z relevantní literatury, zvolená témata jsou představena srozumitelným jazykem, ocenit lze i výkladový slovník, který stručně definuje užívané pojmy a koncepty. Vhodně zvolené jsou také vybrané citáty respektovaných autorit, jež se snaží zvýšit pozornost při samotné četbě. Kniha je výborným odrazovým můstkem pro seznámení se s pestrým světem sociologického myšlení. A právě proto, že se nejedná o těžce stravitelnou nálož velmi pokročilých informací, je tato kniha vhodná nejenom pro studenty a pedagogy společenských oborů, ale i pro novináře, politiky a zájemce o společenské dění.

Brno, leden 2022

doc. PhDr. Josef Smolík, Ph.D., MBA, LL.M.

Fakulta regionálního rozvoje a mezinárodních studií

Mendelova univerzita v Brně

Úvod

Sociologie je společenská, přesněji řečeno sociální věda, která systematicky studuje život moderní společnosti a mezilidské vztahy. Předmět jejího bádání je poutavě bohatý. Interpretuje například svět luxusu, módy, politiky, popkultury nebo práce, instituce partnerství, manželství a rodiny, zkoumá členění společnosti na rozmanité sociální skupiny, vrstvy a generace, také proces jejich integrace i dělení třeba prostřednictvím konzumace produktů masových médií, vyjadřuje se k problematice sociální soudržnosti, stejně jako k dezintegračním procesům a deviantnímu chování. To, co je pro sociologii a její studium takto rozsáhlé tematiky určující, je snaha pochopit, jak jsou lidské vědomí a jednání ovlivňovány sdílenými ekonomickými, kulturními a sociálními strukturami a jak ty samy jsou ve zpětné vazbě modifikovány.

Sociologie nabízí poutavý vědecký příběh s již téměř dvousetletou tradicí, který analyzuje a vysvětluje důležité okolnosti našich individuálních životů, existenci komunit i fungování moderního světa jako celku. Na úrovni jednotlivce se zajímá o sociální příčiny a konsekvence takových „věcí“, jakými jsou romantická láska, subkulturní a genderová identita, partnerské a rodinné konflikty, projevy životně-stylové rebelie nebo naopak konformity. Na úrovni národních společností zkoumá a pátrá po zákonitostech fungování jevů, jako jsou třeba právo a kriminalita, média a demokracie, fake news a populismus, rasismus a diskriminace, vzdělávání a inkluze, sub/urbanizace a renesance venkova. Na globální úrovni pro změnu studuje fenomény typu znečištění životního prostředí a trvale udržitelný rozvoj, populační exploze a migrace, bezpečí a terorismus, chudoba a rozvojová pomoc, veřejné zdraví a pandemie a mnoho dalších.

Sociologie představuje odpovědný sběr a analýzu dat o zákonitostech fungování pospolitého života s úmyslem prohlubovat jejich poznání. K tomu používá rozličné výzkumné metody a techniky. Mapuje život v sociálních bublinách a echo chambers, provádí dotazníková šetření, interpretuje historické dokumenty, analyzuje cenzy obyvatelstva a nahrávky skupinových diskusí, realizuje hloubkové rozhovory s představiteli establishmentu i členy alternativních společenství, provádí terénní experimenty. Sociologické výzkumné metody a teorie nabízejí hluboké pochopení procesů ovlivňujících lidské životy, charakter a vývojové trendy sociálních problémů. Prostřednictvím jejich poznání jsme schopni lépe porozumět silám určujícím životní osudy lidí a číst artefakty velmi rozmanitých životních projektů současnosti. Tendence sociologie nahlížet a doceňovat váhu spojitostí mezi obecnými sociokulturními podmínkami a individuálními životy představuje významnou (a to nejenom akademickou) průpravu pro vedení autentického a svobodného života v 21. století.

Sociologie nabízí citlivý způsob nahlížení dynamického a rozporuplného světa, jehož jsme součástí. Záměrně opouští hranice takzvaně normální, neproblematizující a často povrchní (pohříchu též předsudečné a netolerantní) perspektivy života a poskytuje svému publiku hlubší reflexe skutečnosti. Díky svým analytickým optikám, teoriím a metodám výzkumu je vědeckou disciplínou, která rozšiřuje sociální senzitivitu, znalost kultur a mezilidských vztahů, jež hluboce ovlivňují, ať už si to uvědomujeme, či nikoliv, naše životy.

Ti, kteří se otevřeného diskurzu a mnohdy metaforického vyjadřování sociologie nezaleknou, případně nenechají svůj intelektuální potenciál vyhasnout v mediálním balastu a přívalu emotivních glos dnes tak hlasitých pseudoodborníků na vše a na nic, se prostřednictvím sociologického poznání naučí kriticky uvažovat o životě společnosti, v níž se pohybují, a klást si o něm emancipující otázky, nejenom ty vědecké. Naučí se vytvářet kvalitní vědecko-výzkumné projekty, dokumentovat jevy, pečlivě shromažďovat důkazy, ověřovat konzistenci svých teorií a prezentovat výzkumná zjištění. Praktikování sociologie člověka trénuje v trpělivosti naslouchat lidem a při interpretacích jejich příběhů empaticky zohledňovat okamžitý i odložený vliv okolností života, zjevné i skryté sociální příčiny, zamýšlené i nezamýšlené důsledky lidského chování. Také prohlubuje jeho schopnost formulovat doporučení pro druhé, jak by mohli měnit své životy k lepšímu, pokud by tedy měli tu potřebu a zájem. Obecně řečeno, sociologie učí člověka otevřeně přemýšlet, obezřetně – nestranně a nezaujatě – hodnotit svět, efektivně a srozumitelně komunikovat a v neposlední řadě také pomáhat sobě i ostatním.

1. Věda a vědecká perspektiva

Člověk je nepochybně bytostí zvídavou, která se zajímá o okolní svět a je dychtivá po poznání smyslu své existence. Absence smyslu – nesmyslnost – jej totiž uvrhá do nejistoty. Snaha vnést do světa určitý řád a vysvětlovat si sebe i okolní dění se tak zdá být lidskou přirozeností a určitě není jenom výsostným posláním moderní vědy. Vzpomeňme na dávný zrod mytických příběhů, náboženství, umění, filozofie nebo ideologií. Ty jsou přece mnohem staršího data než většina moderních věd, zejména pak těch společenských. Proto se investigativní otázka proč při pohledu na svět a na život člověka v něm jeví jako jedna lidskému druhu z nejvlastnějších a pro jeho emancipaci nejdůležitějších. Nebo by tomu tak alespoň mělo být! Protože pro oba – člověka i společnost – asi není nic horšího než absence upřímného tázání se, rezignace na hledání smyslu vlastní existence a přemýšlení o něm, tj. jakési bezesmyslné bloumání světem. Zmíněné strategie způsobují, že se z člověka-režiséra a člověka-scénáristy vlastního života stane věčně hladový konzument prefabrikovaných zážitků, znuděný voyeur akce a užvaněný glosátor doby bez elementární pokory a gentlemanského odstupu. Způsobují, že se rezignující pseudoargumenty „taková je doba“, „sám nezmůžu nic“ a „já už dnes vůbec ničemu nerozumím“, resp. tupé agresivní mody života „to je přece jasný“ a „JÁ ti řeknu, jak to je, ostatní jsou totiž úplně mimo“, zmocní biografie člověka a začnou ho stavět před zdánlivě hotové věci bez možnosti jejich hlubšího poznání, začnou mu omezovat právo na „jiné a lepší“. To vše proto, že mu hloupost – zpravidla provázená nadutostí a maskovaná hlučnou suverenitou – fatálně zužuje perspektivy života. A právě tehdy nastává stav, kdy život začne žít člověka a vodit si ho jako loutku, kdy člověk přestane být životu (a nakonec i mnoha lidem ve svém okolí) důstojným partnerem.

Zkrátka život, byť plný rizik, nejasností a paradoxů, je dar a velká výzva zároveň. Záleží na každém z nás, nakolik ho budeme žít skutečně svobodně, autenticky a zdali mu svými aktivitami dáme hlubší smysl, nebo zda se zalekneme a rozhodneme se raději si hrát, plkat, lajkovat okolí, a „ten life holt“ nějak přetrpět v pohádkách o vlastní výjimečnosti… tedy ve výsledku ho promarnit. Skutečnost, že jíme, pijeme, spíme a probouzíme se, že nejsme „trapní, ale trendy a hustí“, že máme zase nové tenisky, mobilní telefon a „visíme non-stop na instáči“, přece ještě neznamená, že skutečně žijeme!

Pluralita interpretací světa

Pohledy na svět a jeho interpretace mohou být různé. Mytické, náboženské, přírodně-vědecké, společenskovědní, technicistní, politicko-ideologické nebo laicky prosté. Píšu-li „prosté“, myslím tím neukotvené a těkavé, zjednodušeně přímočaré, nepokorné, neboť takové často ignorují souvislosti a hloubky života; paradoxně zrovna tyto optiky bývají názorově i emocionálně velmi silné a zatvrzelé.

Každá z uvedených perspektiv má svoji platnost, svéráznou otevřenost a způsob argumentace, pracuje s jistou mírou exaktnosti, má specifické vstupy a myšlenkové předpoklady. Všechny mají rovněž osobité výstupy a charakter předkládaných vysvětlení.

Z toho vyplývá, že je správné vědu vnímat jako „pouze jeden z řady“ narativních příběhů lidské existence[1]. Je příběhem, který lidem nabízí rozumová a v dané chvíli logicky nerozporuplná vysvětlení reality. Nelze ji brát jako nástroj k odhalování nezpochybnitelných pravd, jako nabubřelé, neomylné a fanaticky uctívané dogma s patentem na vysvětlení všeho. Společenské jevy jsou autentické a nezvratné – nemůžeme je vrátit zpět a zopakovat v identických podmínkách se zcela stejným průběhem. Lidé se nechovají jako atomy – mají schopnost uvažování a sebereflexe, mají emoce, svobodnou vůli, můžou a umí se vzepřít takzvanému osudu.[2] Proto sociolog Miroslav Disman (1925–1996) o sociologii uvažoval jako o vědě, jejíž závěry mají vždycky, vzhledem k proměnlivému a nestálému charakteru předmětu studia a okamžitým kontextům života, pravděpodobnostní charakter.[3] Pro bližší ilustraci uvedeného stačí poukázat třeba na nejisté prognózy výsledků voleb (jedno zda komunálních, parlamentních či prezidentských). Ty dnes zapříčiňuje, samozřejmé mimo jiného a výše popsaného, také fenomén „ostýchavého voliče“, tedy člověka, který před okolím skrývá své skutečné preference, protože ty se zdají být dle oficiálního diskurzu nepatřičné, třeba nedostatečně korektní a progresivně liberální. Troufám si tvrdit, že tento fenomén po listopadu 2016 už (nejenom) američtí Demokraté a političtí komentátoři nikdy nepodcení.

Co je ale správné a zároveň zavazující, je chápání vědy jako projevu svobodného zvídavého ducha.

Z výše napsaného lze vyvodit následující závěry:

1.Mezi vědou a ostatními naracemi života je rozdíl. Bylo by nemoudré jednu zavrhnout, druhou slepě vyzdvihovat, jedné se smát a druhé se servilně klanět. Každá z nich nabízí určité odpovědi na otázku po smyslu našeho bytí a návody k „uchopování“ či „osvojování si“ světa. Odlišují se ale způsobem, jímž tak činí, a nástroji, které k tomu používají. Vycházejí z jiných předpokladů a osou jsou jim i rozdílné oblasti života.

Jak vědy přírodní, tak humanitní vycházejí z následujících předpokladů a principů:

–postulát logické konzistence – požadavek vnitřní nerozporuplnosti vlastních tvrzení;

–postulát intersubjektivní ověřitelnosti a kontrolovatelnosti předkládaných tvrzení – požadavek kritičnosti a otevřenosti odborné oponentuře;

–postulát verifikovatelnosti a falzifikovatelnosti jednotlivých tvrzení – požadavek práce s výroky, kterým lze přisoudit pravdivostní hodnotu; lze je tedy empiricky ověřit či vyvrátit;

–postulát strukturálnosti – požadavek pečlivé uspořádanosti, funkčnosti a logické propojenosti (nutnosti) jednotlivých tvrzení;

–postulát monologičnosti – požadavek formulace vědeckých zákonů nabízejících zobecňující explanaci (vysvětlení) a predikci (více viz dále);

–postulát predikce – požadavek schopnosti na základě poznání minulosti předvídat (do jisté míry) budoucí události;

–postulát možnosti vývoje – přeformulování vědeckých hypotéz.[4]

2.Není moudré ješitně přeceňovat potenciál vědy a vědců. Používejme vědu odpovědnými způsoby a na místech, kde je to vhodné. Pamatujme, že věda sama o sobě není nebezpečná, jak tvrdí někteří, ale nebezpečné rozhodně mohou být způsoby, jakými lidé využívají, či dokonce zneužívají jejích výsledků.[5] Věda a technologie bez srdce a bez rozumu mají jednoznačně potenciál ničit. Anglický filozof Francis Bacon[6] správně varoval: „Vědění je moc.“ Buďme tedy ve vědě a s vědou trpěliví. Buďme pokorní a předběžně opatrní. Nedělejme v jejím jménu a s její dopomocí úplně vše, co nám umožňuje a co v dané chvíli jenom trochu jde. Ono ne všechno je hned ověřené a ověřitelné vědeckými metodami. Pamatujme, že Pandořiny skříňky už po otevření nejdou zavřít.

3.Berme vážně pluralitu pohledů na svět a buďme otevření alternativním interpretacím. Mějme přitom na paměti skutečnost, že jakou interpretaci nebo kterou z jejích kombinací se rozhodneme v životě používat, tak to je jenom naše volba, naše zodpovědnost a riziko. Pokud se rozhodneme pro vnímání pouze jedné perspektivy života, tedy pro jednostrannost, vystavujeme se nebezpečí přehlížení pověstných „druhých stran mincí“. Český filmový a divadelní režisér Alfréd Radok (1914–1976) kdysi trefně poznamenal: „Barvoslepost pramení z blbosti.“ A k tomu ještě přidal přání: „Kéž by se všichni naučili samostatně myslet“. Pokud tedy něco v životě vypadá černobíle, je moudré se podívat ještě jednou.

Vím, že myslí-li si a říká-li někdo něco jiného než já, může to být prostě jen tím, že se dívá z jiného místa, jiné perspektivy, jiné tradice a jiné zkušenosti, že se vyjadřuje v jiném ,jazyce‘ – že tedy různost našich pohledů a výpovědí vůbec nemusí vyvracet ani můj, ani jeho nárok na pravdu a zpochybňovat jeho či mou čestnost a upřímnost. Vím také, že toto poznání nemusí vést k pohodlně rezignujícímu relativismu („každý má svou pravdu“), nýbrž spíš ke snaze rozšířit si vzájemným rozhovorem a sdílením zkušeností své vlastní, vždy nutně omezené horizonty a v rozhovoru s druhým lépe poznat i sebe sama.

Tomáš Halík[7]

4.Přes učiněný apel na toleranci a otevřenost ducha i duše člověka bych ale rád zdůraznil, že ne každý pohled na svět lze považovat za rovnocenný ostatním. Ty si jsou rovny pouze ve své legitimitě, tedy ve smyslu práva na existenci a vyslovení. Nic více, nic méně. Každá (dílčí) interpretace světa je jinak užitečná, více či méně legální, demokratická a tolerantní, logická, vnitřně konzistentní a na objektivních poznatcích stojící. To, co je třeba při poznávání věcí a odhalování smyslu jejich existence bezvýhradně respektovat, je tedy pluralita východisek. Vyvarujme se ale alibistického tolerování hlouposti. Nebagatelizujme lež a neomalenost. Zkrátka nebuďme pod praporem vznešených hodnot a ideálů pasivní a neodvážní, myslíme-li to se sebou i ostatními dobře. Václav Havel správně říkal, že „zlu je třeba čelit hned v zárodku“ (2002).

V nastíněné souvislosti chci podotknout, že zejména v mediálních demokraciích – demokraciích s Janusovou dvojí tváří (tou kabinetní, restaurační a tou určenou pro dohlížející média a občany s volebním právem)[8], demokraciích podřízených mediální logice „atraktivita prodává“ – je třeba obezřetně vážit, koho se rozhodneme ve jménu úcty ke svobodě projevu a k pluralitě názorů pustit do éteru, pozvat k jednacímu stolu, a tím ho uvést do role seriózního partnera k diskusi a legitimního reprezentanta některých skupin (například muslimské komunity, válečných veteránů, politických uprchlíků nebo antisystémových squaterů). Fakt, že tak učiníme, totiž způsobí, že se oslovení začnou brát v prestižním prostředí kamer a mikrofonů a v kolektivu veřejnosti známých řečníků vážně, respektive budou bráni vážně mystifikovaným publikem. Uvedené varování platí dvojnásob v prostředí fascinovaném dramatickými mediálními obrazy, permanentní akcí (vším čerstvým a právě aktualizovaným) a vulgární stručností. V něm se totiž kritéria kvality rozplývají mnohem snadněji a se silnějšími účinky. Buďme tedy citliví na mediální a medializované kontexty; to ony dnes – v éře spektáklu – propůjčují lidem, věcem a příběhům smysl a sílu.

Věda je racionální metodou (z lat. methodos, čes. cesta) poznávání reality. Vysokoškolský pedagog filozofie a etiky Petr Nesvadba (nar. 1955) ji definuje jako „systém lidského poznání, opírající se o přesně definované metody, vybudovanou empirickou základnu, hypotézy a zobecňující teorie a formy experimentálního ověřování, který má většinou specifické institucionální zázemí.“[9] Filozof a vysokoškolský pedagog Jan Sokol (1936–2021) vymezuje vědu obdobně, a to jako soustavnou, kritickou a metodickou snahu o pravdivé a obecné poznání v určité vymezené oblasti skutečnosti. V novověku je založena „na představě zákonitého chování skutečnosti, které se odhaluje hypotézou (teorií) a ověřuje opakovatelným experimentem“.[10]

A ptejme se znovu. V čem spočívají specifika vědecké interpretace světa? Čím ještě se odlišuje vědecký obraz světa od jiných? Čemu nás věda učí a k čemu nám je dobrá?

V ideálním případě věda člověka učí umění se ztišit, zklidnit, zastavit se na křižovatkách života, naslouchat a rozlišovat mezi podstatným a nepodstatným. Měla by mít ambice na základě dosaženého poznání odpovědně předvídat běh událostí a zároveň o něm uvažovat v alternativách. Neboť to, co ctí svobodného člověka, je otevřená mysl, schopnost zpochybňovat, veliká představivost a odvaha k volbě.

Věda bojuje s předsudky a stereotypy, s přeceňováním poznání vycházejícím výhradně z individuálních životních zkušeností („selského rozumu“), respektive z prchavého a nestabilního mínění nekriticky přebíraného od druhých. Má na paměti, že lidské vnímání zevšeobecňuje, zjednodušuje a kategorizuje, že má tendenci myslet v rámci protikladných pólů (ano/ne, levice/pravice, s námi / proti nám…), čímž staví některé věci a některé lidi uměle (někdy cíleně a zlomyslně) proti sobě do přehledně nesmiřitelných pozic. Ale takto jednoduchá binární realita zpravidla nebývá; a neslužebná věda před tím systematicky varuje. Pluralitě otevřená věda obrušuje hrany kategorického vnímání světa a učí nacházet dělicí hranice i uvnitř námi vytvořených a v extrémech si libujících ideálních typů. Správně tuší, že žít v modu „buď–anebo“ znamená žít v intolerantní jistotě a klamu. Ale rovněž si je dobře vědoma toho, že v životě člověka i společnosti mohou nastat mezní situace, kdy jinou šanci než volbu ze dvou variant nemáme, a že by bylo osudovou chybou před zodpovědností související s výběrem alibisticky couvat. Přešlapující politika appeasementu[11] budiž varovným příkladem takové fatální nerozhodnosti a strachu přiznat si fakta. Ne vždy lze problémy usedět a nechat takzvaně vyhnít. Přenálepkovávání a retuš tvrdé pravdy stabilitě a životaschopnosti společnosti v dlouhodobém horizontu rozhodně neprospívají.

Věda brojí proti lacinému apriorismu, proti dogmatickým konstrukcím života, které legitimizují sebe sama prázdnými frázemi typu „je všeobecně známo…, každý přece ví…, to je přece jasné…, je evidentní, že…, je veřejným tajemstvím…, odjakživa platilo…“, proti lžím. Věda je založena na otevřeném životním postoji a vychází z něj. Stojí na odvaze člověka setrvávat v otázce a nebýt s věcmi rychle hotov. Pamatujme na tento obecně uplatnitelný (a hlavně pravdivý) apel třeba i při sledování televizního zpravodajství nebo „naslouchání“ ješitným politikům sršícím zlobou, „chlapáckými“ příměry, rádoby rozjasňujícími metaforami a „ohromujícími“ citáty posvátných textů a skutečných velikánů naší historie. Mimochodem, jistě jste si všimli, že poslední dobou společenskými a humanitními obory rádi veřejně opovrhují svérázní mocní (či snad nemocní?), kteří se však po dehonestující kampani rádi zhošťují, zpravidla dosti vulgárně a plytce, jejich explanační role ve společnosti?!

Věda nás vybavuje metodicky uspořádaným pohybem poznání (resp. věděním). Varuje před naivním a nekritickým přikývnutím světu, díky kterému by se začal člověk v realitě jakoby bezstarostně a s úsměvem rozpouštět. Je sice pravda, že přemýšlení zpravidla bolí, že znejišťuje, někdy i obtěžuje, že vytahuje z bezpečí „dětské ohrádky“, ale zároveň se jedná o jeden ze základních předpokladů svobodné existence člověka.

Skutečnost nemá dno, nemá konec. Je radikálně otevřená. To logicky znamená, že taková musí být i věda skutečnost reflektující. Zároveň taková musí být i mysl a srdce člověka-vědce. Navíc by mu nemělo činit problém přijmout fakt, že se v daný okamžik neumí vlámat do všeho, zmocnit se veškerých tajemství života, ovládnout je a „být s nimi jednou provždy hotov“.

Sečteno, podtrženo, věda by měla vést člověka k trpělivosti, pokoře a úctě k moudrosti ve stylu hlubokého pochopení Sokratovy myšlenky „vím, že nic nevím“.[12] Vždyť každé dílčí prohloubení lidského poznání „jenom“ objevuje nové otázky a další problémy k řešení; ukazuje člověku, co všechno ještě neví a jak málo toho vlastně ve skutečnosti ví. Moudrý člověk si uvědomuje, že odpovědné poznávání není dobyvačným tažením odškrtávajícím si položku po položce z uzavřeného katalogu neprobádaných oblastí; ono spíše připomíná fascinující putování odvážného dobrodruha za stále unikajícími horizonty.

Základní vědecké pojmy

Klíčovými prvky moderní vědy jsou paradigmata a hypotézy, chcete-li předpoklady a domněnky. Nejprve stručně k paradigmatům, která budou ještě podrobněji rozebrána ve druhé kapitole, věnované sociologické teorii.

Slovo paradigma (z řec. paradeigma, čes. vzor), zpopularizované v šedesátých letech 20. století dílem amerického filozofa Thomase Kuhna[13], ve vědě označuje v jistém čase (nebo v určité vědecké skupině) převládající způsob nahlížení a interpretace reality – toť optika vědy, dominující způsob vidění a vnímání světa –, tedy autorita přítomnosti. Jde o jakousi základovou desku (platformu, předporozumění) té které vědy nebo části vědecké obce. Paradigma určuje, co si zasluhuje pozornost „publika“ – to jest problematika, tedy předmět studia –, jak toto bude analyzováno a proč – metodologie –, z jakých poznatků se bude vycházet – teorie – a jakým jazykem se dané vysvětlí – terminologie.[14] Živých a praktikovaných paradigmat může být v současné vědě a konkrétním vědeckém oboru hned několik najednou.

… o světě nemluvíme pomocí vět pravdivých, ale relevantních. Volíme určitá hlediska, dáváme přednost určitým detailům před jinými, naše výpovědi vede vždy nějaké ,toto je důležitější než tamto‘, protože máme nějakou bio-graficko-logickou konstituci […] výrokům nelze porozumět jinak než v jejich relevanci a každá relevance je rétorická konstrukce […] výrok máme za objektivní ne proto, že postihl nějakou podstatu věci, ale proto, že jeho relevanci sdílí velký počet lidí, a proto je snadné se na něm dohodnout.

Václav Bělohradský[15]

Vědeckými hypotézami (z řec. hypothesis, čes. domněnka, předpoklad) se rozumí výchozí, dosud neprokázaná tvrzení, která dále rozvíjíme, abychom příčinně vysvětlili určité dění nebo úkazy. Chápat je lze rovněž jako předpovědi a potenciální vysvětlení toho, co se za určitých podmínek děje. V žádném případě nejde o laciné obecné pravdy, obyčejné spekulace nebo naivně subjektivní soudy. Vědecká hypotéza musí stát na faktech (elementárních a neotřesitelných tvrzeních o /ne/existenci něčeho) a být s nimi v souladu. Ostatně taková má být celá vědecká teorie. Dále musí být vědecká hypotéza testovatelná neboli mít ověřitelnou platnost.

Teorie poznání rozeznává dvě základní metody empirického ověřování platnosti hypotéz. Tou první je metoda verifikace neboli metoda dokazování pravdivosti hypotéz prostřednictvím předkládání důkazů, které je potvrzují. Odpovědný vědec však musí být schopen správnost svých tvrzení nejenom potvrzovat, ale být ochoten je také sebekriticky korigovat, případně zavrhovat. Proto teorie připouští i protikladnou metodu ověřování platnosti hypotéz a tou je falzifikace (z lat. falsus, čes. nepravdivý; resp. lat. falsum facere, čes. učinit nepravdivým), tedy postup jejich cíleného vyvracení empirickými výpověďmi, tj. hledání podmínek neplatnosti daných hypotéz. Právníci by v této souvislosti nejspíše vzpomenuli trestněprávní zásadu in dubio pro reo, česky „v pochybnostech ve prospěch obviněného“. Významným teoretikem falzifikace byl rakouský filozof a sociolog Karl R. Popper[16]. Známá je jeho kritika ideologií, které obviňoval z nevědeckosti právě z důvodu nemožnosti stanovit podmínky jejich platnosti a jejich programové neochoty připouštět vlastní vyvratitelnost. Moderní teorie vědy upřednostňuje metodu vyvracení hypotéz nebo teorií, neboť upozorňuje, že předkládání důkazů správnosti bývá někdy nemožné, nedejbože účelové; pozor na fenomén wish-full thinking, česky řečeno na situace, kdy se přání stává otcem myšlenky i shromažďovaných důkazů, kdy hluboké přesvědčení zatemňuje mysl.

Čím častěji prokážeme omyl, tím více se blížíme pravdě.

Pierre Aronnax, film Dvacet tisíc mil pod mořem (Austrálie/USA, 1997)

A co tedy činí konkrétní vědu nezaměnitelnou s ostatními vědeckými disciplínami a nakonec i takzvaným zdravým selským rozumem vycházejícím zejména z praktických soudů, každodenní přímé zkušenosti, ale i pověr a předsudků (angl. common sense, lat. sensus communis)? Jsou to:

•specifický předmět studia, též předmětná oblast, tím se rozumí, co přesně daná věda zkoumá, nikoli na kom nebo na čem se daná věc, vlastnost či vztah zkoumá (to už je takzvaný objekt studia a ten není pro konkrétní vědu specifický /například děti, mládež, rodinu nebo třeba věrné zákazníky obchodní značky přece může zkoumat více různých vědců najednou/);

•nepřenositelná a obsahově jednoznačná terminologie, též pojmosloví;

•vlastní metodologie a teorie;

•systematizace poznatků, která odráží funkce a smysl praktikování dané vědy.

Pravda a poznání

Jak už bylo v různých souvislostech naznačeno, svět a život kolem nás jsou natolik křehké a barevné, že jakákoli snaha definitivně je popsat, nebo snad dokonce vysvětlit jedním jediným příběhem, jednou velkou pravdou, by byla pošetilá. Realita je příliš jemná a složitá na to, aby o ní šla formulovat nějaká provždy platná tvrzení obecného typu. V ideálním případě může být jasná a jednoznačná právní norma, řekněme zákon, ale život a společnost takové nejsou. Ty jsou složité a mnohoznačné. Proto jsou tou jedinou správnou odpovědí na potřebu poznání reality odvaha a chuť vstoupit do debaty, v ní trpělivě klást otázky a nepodléhat velikášství. Člověk by si neměl dělat nároky na to, že přirozeně složitou pravdu může definitivně vlastnit. Pravdu nelze triumfálně zvednout a provždy ji mít. Ostatně a z tohoto důvodu také kategorii pravdy řadíme spíše mezi pojmy filozofické než vědecké.

A když už se rozhodneme uvažovat o pravdě ve vědě, je třeba zdůraznit, že věda není nějakou sumou zjevených, absolutních pravd. Mnohem citlivější je ji připodobnit k procedurálnímu poznávání ve smyslu nepřetržitého kladení si otázek, řešení vytyčených problémů a stanovování si těch nových. Popsat ji lze rovněž jako neustálý, po informacích hladový pohyb našeho myšlení ke stanovenému cíli, který má tendenci se vědci vzdalovat, stejně jako mořeplavci horizont. Věda je zkrátka otevřený poznávací systém.

Na konci každé pravdy je třeba dodat, že víme i o té opačné.

Blaise Pascal, Myšlenky[17]

V životě platí pravidlo, že bývá-li člověk o něčem bezvýhradně přesvědčen, třeba o své důležitosti a výjimečnosti, přestává brát na vědomí názory druhých, zejména pokud jsou odlišné a nesouhlasné. Dále platí, že jestliže si člověk něco dostatečně dlouho namlouvá, nakonec tomu zpravidla sám i uvěří, přestože k tomu byl na začátku skeptický. Podobně ten, kdo si neustále něco dokola mantricky přeříkává, tak se pro dané posléze i nadchne, neboť si v mozku vybuduje struktury – takzvané kognitivní a mentální mapy –, které předurčují jeho další myšlení. Dobře si jsou tohoto principu fungování lidské psychiky vědomy třeba totalitní režimy a destruktivní kulty, které si podrobují své občany či členy právě duševně-duchovním drilem a manipulací (angl. brainwashing [18]). A z podobných důvodů, leč v odlišných kulisách a za zcela jiných okolností, kriminalisté vždy obezřetně posuzují věrohodnost výpovědí očitých svědků. Ti totiž mívají sklon prázdná místa ve svých vzpomínkách doplňovat dle životních zkušeností, dle později vykonstruované logiky sledu událostí a třeba jen tušených očekávání odborných autorit. Odpovědně praktikovat vědu tedy znamená učit se být skeptický (zdrženlivý) k tvrzením, která nejsou mimo nejmenší pochybnost. Vědec by si měl vždy dávat veliký pozor na nechuť revidovat svá přesvědčení, zejména pak pod záplavou logických protiargumentů. Naopak by se měl učit je v takových případech bez zbytečné nostalgie či otálení opouštět, případně modifikovat. Lidé by měli být citliví na situace, kdy se vědecké hypotézy začnou měnit v doktrínu, ve kterou se někdo rozhodne v tom pravém smyslu slova věřit. V takové situaci totiž hypotézy přestanou být stavebním kamenem kumulativního poznání, ale stanou se vězením lidského ducha. A po určité době strávené v konejšivé virtualitě svých zdánlivě neotřesitelných domněnek pak bývá pro člověka obtížné tento prostor opouštět, neboť s umělou jistotou falešně naplňovaných hypotéz se někdy otřásá i jeho identita; a to už vůbec nemluvím o možné ztrátě ekonomického příjmu nebo akademického titulu a prestiže z důvodu obhajoby a šíření vědecké lži.

Z uvedeného vyplývá, že pro vědu skutečně není nic horšího než nákaza svody sebenaplňujícího myšlení, které pod dojmem vlastní neomylnosti a dokonalosti nachází v realitě to, co si do reality samo promítlo. Jak správně upozorňuje český sociolog Jan Keller[19], tím, že znásilníme teorii, ještě neznásilníme realitu. Uměle vykonstruovaná průzračnost výkladové koncepce se sotva může stát předpokladem skutečného pochopení problému. Tímto se oklikou vracíme k důvodům upřednostňování falzifikace vědeckých hypotéz před jejich verifikací. Americký sociolog Robert K. Merton by v této souvislosti nejspíš pohovořil o pasti sebenaplňujícího se proroctví. Při jeho analýze vycházel z Thomasova teorému (1927), tj. přesvědčení, že lidé nejednají podle toho, jaký svět objektivně je, tedy podle skutečnosti, nýbrž podle toho, jak si svět vykládají […] a tyto své představy navíc činy i zhmotňují; ještě jinak a přesněji řečeno: jestliže je určitá situace lidmi definována jako reálná, pak ta je reálná ve svých důsledcích.[20]

Zastávám názor, že přiznání vlastního omylu není důvodem k tomu, aby v životě získával jeden nad druhým nadřazené postavení. Stejně tak to není důkaz slabosti. Naopak. Je to projev individuální odvahy, moudrosti, zdravě upozaděného ega, a hlavně lidské i vědecké odpovědnosti. Říci (nejenom) ve vědě „já nevím, do příště se to pokusím zjistit“ je určitě lepší, než se pyšně snažit slovní ekvilibristikou zodpovědět jakoukoli otázku nebo se tvářit, že jsem znepokojující otázku přeslechl. Myslím si, že člověk-vědec, který se ze strachu před ztrátou image stane posedlým a přestane si připouštět vlastní chyby či selhání, přestává být vědcem v tom pravém smyslu slova a stává se omezeným fanatikem s narcistními sklony.

Tvůrčí člověk bude měnit své názory, když se mění situace.

Erazim Kohák[21]

Kdo jedná z popudu vědomí vyššího pověření, vystavuje se nebezpečí, že se kvůli své povýšenosti zcela uzavře před argumenty druhých.

Irenäus Eibl-Eibesfeldt[22]

Věda by se měla snažit vyhýbat myšlenkové jednostrannosti s předpojatostí; a právě uvedené je možné zastávat i s vědomím toho, že vědecké paradigma lze vnímat jako preformulované názorové pole, tedy svým způsobem systém předsudků svého druhu. Pro vysvětlení využijme sílu příkladu. Ideolog zpravidla vykazuje absolutní nedostatek schopnosti revidovat své názory. Má tendenci je považovat za předem a jednou provždy potvrzené, svým způsobem nezměnitelné. Proto si zcela logicky z reality vybírá takové informace, které odpovídají jeho názorům. Odborně se tomu říká selektivní vnímání – vybírání toho, co se člověku tzv. hodí do krámu a naopak. To, co podrývá jeho názory, a tudíž ho i znepokojuje, má tendenci potlačovat. Ale o tom už byla řeč.

Vědu je správné chápat jako ochotu praktikujícího subjektu házet přes palubu mylné domněnky, přestože ty mu dosud pomáhaly svět prosvětlovat, přestože v nich díky jejich pečlivě zkonstruované logice mohl nacházet hluboké zalíbení, přestože mu legitimizovaly víru v naplnění požadavku na svobodu, štěstí, materiální blahobyt, zbavovaly jej strachu a bídy. Společnost se neustále vyvíjí – zvlášť ta současná, kterou popisují adjektiva jako „postmoderní“, „vibrující“ nebo „turbulentní“ –, a stejný osud tak musí postihnout i vědecké hypotézy, teorie a paradigmata k ní se vztahující. A jak už bylo naznačeno, ani věda nebyla v určité dějinné etapě uchráněna před tendenčním usměrňováním. Tak proč bychom v sobě neměli najít dostatek odvahy zodpovědně revidovat dědictví předků?! Je moudré umět si připustit, že i mé „svaté texty“ se mohly a mohou mýlit – i ony přece byly někdy, někým a z nějakého důvodu napsány. Z uvedeného vyplývá, že to, co by nemělo být vědci cizí, je chuť opouštět vyšlapané cestičky poznání a odvaha dopouštět se „kacířských“, „buřičských“ či „disidentských“ (a zprvu určitě i nepopulárních) myšlenek.

Tím se dostáváme ke stěžejní myšlence kapitoly. Kategorie pravdivosti nemusí být automaticky spojena s většinovostí. Někomu by se toto tvrzení mohlo zdát i banální, ale kolikrát v životě jsme se stali svědky toho, že se kritérium kvantity stalo ze strachu a lenosti zároveň i principiálním kritériem kvality a že až čas (a lidské utrpení) vyvedl poblouzněné „atomy širokých mas a davů“ z obecně rozšířeného omylu o vlastnictví mocné dějinné pravdy.

2. Sociologie asociologická perspektiva

Sociologie je relativně mladou společenskou vědou. Vnímat ji lze jako jeden zmnoha myšlenkových produktů velké společenské transformace, která proběhla na evropském aseveroamerickém kontinentě vprůběhu 18., azejména pak v19. století. Její kořeny spočívají vdobě radikálních ekonomických, politických asociálních změn, mezi které patří průmyslová revoluce (proces industrializace), zakládání národních právních demokratických států (proces demokratizace) arozmach racionálního uvažování adůvěry ve vědecké poznávání reality (proces racionalizace). Právě tehdy, vpodmínkách zanikajících tradičních struktur arodícího se moderního světa, získal program sociologie své relativně pevné kontury.

Pojem apředmět sociologie

Očem všem sociologie je amůže být, tj. ovymezení jejího předmětu studia, neexistuje napříč vědeckými paradigmaty aškolami definitivní shoda. Mnohé však člověku napoví etymologický rozbor slova sociologie; viz obr. 2.1.

Obr. 2.1 Substanciální definice sociologie

Pokud bychom chtěli předmět sociologie vymezit obecnou češtinou, tak nějak lidsky, řekli bychom, že tato věda odpovědně poznává všední život společnosti aproblémy, které nás coby její členy dnes adenně trápí, zaměstnávají naši mysl, ovlivňují naše individuální jednání ajsou ve vztahu sokolím adruhými lidmi – tedy odehrávají se na poli společnosti.

Panta rhei, česky „vše plyne“. Předmět sociologické analýzy je otevřený, odpovídá stavu společnosti aúrovni jejího poznání, odráží problémy té které doby ipoptávku po jejich řešení. Čím více lidských činností je ovlivňováno kontexty sociální struktury aaktivitami kolektivů, tím obsáhlejší, av mnoha případech iponěkud bizarní, je předmět jejího studia. Snažit se ho taxativně ajednou provždy vymezit by bylo pošetilé, neboť ten je dynamický jako život sám; napsané platí dvojnásob sohledem na tekutý – tedy velmi proměnlivý aobtížně předvídatelný – charakter dnešní doby. Těžko třeba mohli myslitelé zdob takzvané klasické sociologie (19. století) zkoumat život cosplayerů, freeganů, geeků, hipsterů, incelů, nerdů či prepperů, vyjadřovat se kfenoménům, jako jsou dekarbonizace, dumpster diving, larp parties, polyamorie, progaming, slow fashion, trolling nebo woke acancel culture, analyzovat tzv. nové anelátkové závislosti (například bigorexii, drunkorexii, nomofobii, ortorexii, selfitidu, tanorexii, závislost na videohrách ainternetu, závislost na tělesných modifikacích, závislost na zákrocích plastické aestetické chirurgie), případně vést diskusi okyberbezpečnosti skyberkriminalitou amezinárodním terorismu.

B OX 2.1 CO JSOU SOCIÁLNÍ FAKTA? ACO SOCIÁLNÍ JEVY?

Člověka ovlivňují akaždou společnost charakterizují různá sociální fakta. Označujeme tak skutečnosti stojící mimo člověka, které na něj působí přesvědčivou silou. Stojí nad jedincem amají na něj formativní vliv. Přestože jsou výsledkem aktivity konkrétních lidí, jde onadindividuální skutečnosti, které mají svůj vlastní život (É. Durkheim, 1895). Na okolí působí nezávisle na svých tvůrcích apříčinně jsou provázány sostatními sociálními fakty. Jako jejich příklad lze uvést jazyk, morálku, módu, náboženství, peníze nebo umění.

Spojmem „sociální fakta“ úzce souvisí pojem sociální jev (angl. social phenomenon). Popsat se dá jako vnější stránka (výsledek) vnitřních (psychických) procesů, které ve společnosti realizuje jedinec nebo skupina svou činností. Jedná se oprojev společenské reality. Konkrétněji si pod tímto pojmem můžeme představit útvar, proces či vztahy společenské povahy, které existují relativně nezávisle na individuálním vědomí avysvětlitelné jsou pouze sohledem na jiné sociální jevy.

Vedle sociálních jevů existují také  jevy přírodní, které spolu navzájem souvisejí apodmiňují se. Ignorování této existenciální vazby je vlastní antropocentristickým přístupům ke světu, které za měřítko všeho pokroku omezeně ave svých důsledcích sebedestruktivně prohlašují výhradně potřeby ahodnoty člověka – živočišného druhu homo sapiens. Vše živé ineživé mimo svět lidí je vtakových diskurzech vnímáno jako nesvéprávná hmota předurčená kovládnutí, zpracování azapojení do kolotoče realizace intolerantních představ ospolečenském pokroku à la poručíme větru adešti.

Sociologická perspektiva

Lze zpodobných, zjevně nikdy nekončících definičních snah vygenerovat nějaký smysluplný závěr? Řekl bych, že ano. Vpřípadě vymezování sociologie jako svébytné vědecké disciplíny zřejmě „není úplně rozhodující“, co konkrétně se zkoumá, ale jak se to zkoumá. Pokud akceptujeme toto do jisté míry provokativní stanovisko, tak tím nejdůležitějším (přesto opět „jen“ doprovodným) parametrem při vymezování předmětu studia sociologie se stane specifický úhel pohledu – sociologická perspektiva, sociologické hledisko, sociologický úhel pohledu.[23] Pod tím si můžeme představit schopnost badatele vystoupit ze své přirozeně omezené životní zkušenosti, potlačit emoce apodívat se na věc sjistým neutralitu zaručujícím nadhledem (často bývá vtéto souvislosti vzpomínán koncept nehodnoticí sociologie od německého myslitele Maxe Webera /1864–1920/). Neméně důležitým aspektem sociologické perspektivy je reflexe vztahu mezi osobní zkušeností, okolním prostředím aspolečenskými kontexty (třeba ekonomickými, historickými, kulturními, náboženskými, politickými asituačními). Americký sociolog Charles W. Mills (1916–1962) otéto schopnosti hovořil jako osociologické imaginaci (1959). Sociologie je tedy vědou, která se programově snaží dosáhnout jak dílčích, tak celkových obrazů (komplexních interpretací) života společnosti. Dle sociologa Zygmunta Baumana pro ni má být charakteristická vůle vidět v:[24]

Vsouvislosti se sociologickou perspektivou ainterpretací se často hovoří také oumění rekontextualizace problému, tj. schopnosti opustit vyjeté myšlenkové koleje „laické sociologie od piva“ apromýšlet problém zvíce stran, neboť právě ve stereotypii ahluboce zakořeněných příbězích může být uschována příčina doposud nezodpovězených otázek aopomíjených „ďáblových detailů“.

Rovněž důležitou vlastností sociologického myšlení je odvaha dopouštět se oborových přesahů, což mimochodem někteří koryfejové[25] „čistých disciplín“ těžce nesou. Jde oschopnost vidět funkční provázanost ina místech, kde to po desetiletí bedlivě střežené hranice jednotlivých věd znemožňovaly. Strategie izolování jevů do specializovaných oborů – oborový separatismus – nebyla svého času špatnou metodou poznání, ale dnes se považuje za překonanou. Vsoučasnosti se razí spíše přístup interdisciplinární a integrující, tedy spojující zdánlivě oddělené jevy (vztahy aprocesy) do systémových vazeb. Také proto se moderní sociologie snaží vyvarovat ryze lineárnímu způsobu myšlení apřiklánět se kinterpretacím cirkulárním asystémovým.

Jak se říká: „dlouhé řeči krátký konec“. Co zdosud uvedeného vyplývá? Sociologické myšlení by rozhodně nemělo být myšlením rigidním, strnulým, elitářsky nadutým auměle nesrozumitelným. Český ekonom apedagog Tomáš Sedláček (nar. 1977) by vtéto souvislosti nejspíš poutavě varoval před expertním autismem afachidiotstvím – přílišnou odbornou specializací znemožňující vidět achápat celek, vést konstruktivní dialog slidmi z„jiných světů“ aodpovědně fungovat vběžném životě. Atuzemský lékař Jan Hnízdil (nar. 1958) – propagátor psychosomatické medicíny – by asi pohovořil onezbytnosti citlivé sumarizace závěrů doktorů-specialistů doplněné dostatečným zohledněním životního stylu pacienta. Jen jinými slovy av odlišných příbězích řečeno to samé.

B OX 2.2 HOLISMUS – SYSTÉMOVÝ POHLED

Holismus (zřec. holos, čes. celek). Autorem termínu je anglický spisovatel asociolog kultury Jan Christian Smutse (1870–1950; 1926). Označuje tak systémový myšlenkový přístup, který vychází zpředpokladu, že celek je víc než souhrn částí, které celek vytváří. Dle stoupenců holismu každý systém prvků vykazuje specifické vlastnosti, které se nevyskytují užádné jeho části samostatně, případně odděleně. Tím dochází ke zdůraznění celistvosti systémů (živých organismů), které nemohou být pochopeny samostatnou analýzou jeho jednotlivých částí (například společnost–jednotlivec, svět přírody – svět společnosti akultury).

Jako ukázkový příklad holistického tvrzení lze uvést, že věta je víc než jen pouhý soubor slov. Věta je vyjádřením určité myšlenky, ve které se její stavební částice – slova – ksobě specificky vztahují. Určitě ale lze namítnout, že ne vždy tomu tak vběžném životě bývá, tj. ne vždy musí mít slova avěty nosný obsah; zvlášť dnes. Nikoli nadarmo hovořil profesor sociologie Miloslav Petrusek^1 (Společnosti pozdní doby, 2006) osoučasné společnosti jako ospolečnosti užvaněné aplné „bullshitů“ (tedy prázdného tlachání abezobsažných nesmyslů; někdo by konkrétněji řekl komentářů, statusů atweetů), kde je síla slova oslabená, kde se vatmosféře všudypřítomného rámusu nenaslouchá druhým alidé zavalení prezentovanými banalitami jen komatózně civí vpřed.

Vsociologii se holistický přístup projevuje zejména makroskopickými analýzami, jejichž společnou doktrínu lze vyjádřit následujícími slovy: „Jednotlivci jsou tím, čím jsou, díky sociálnímu celku, kněmuž náleží […] jednotlivce lze chápat jedině na pozadí sociálního kontextu […] identita člověka je určena jeho skupinovou příslušností, protože ji vytvářejí sociální akulturní síly […] lidé jsou vpodstatě prostředkem, jimž se vyjadřují kultura aspolečnost […] konečné vysvětlení hledejte vsociálních celcích.“2

1 Miloslav Petrusek (1936–2012) – významný český sociolog; jeden ze zakladatelů Fakulty sociálních věd UK, kde byl vletech 1991–1997 dvakrát děkanem; později byl také prorektorem UK; výběr zdíla: Společnosti pozdní doby (2006), Základy sociologie (2009), Společnost naší doby: Populární sociologie (ne)populárních problémů (2011), Společnost akultura: Sociologické úvahy aeseje (2012) aj.

2 Více viz Fay, B. Současná filosofie sociálních věd. S. 67–70.

Jak už bylo řečeno, vtvrzeních omoderní společnosti – anakonec iv ní samotné – nenajdeme mnoho definitivní jednoznačnosti. Některé skutečnosti totiž svědčí třeba jenom pár jedincům, anavíc pouze na určitou dobu, anaopak. Tak kupříkladu tvrzení, že moderní společnost byla založena na svobodě, je inení pravdivé. Vždyť stěhování lidí zvenkova do měst (tedy do továren za prací) předpokládalo svobodu pohybu, zároveň ale industriální doba vyžadovala nesvobodu vpodobě synchronizovaného začátku akonce pracovní doby. Stejně tak tomu je is přesvědčením, že moderní doba byla založena na fyzické síle strojů, které člověku pomáhaly vpráci ausnadňovaly mu ji. Ano, určitě tomu tak ibylo, ale na druhou stranu to byli právě lidé, kteří kvůli efektivitě produkce adíky zavedení metod vědeckého managementu, montážních linek apásové výroby začali být strojům podřízeni; nebál bych se říci, že oni sami se ve stroje sui generis proměnili. Důležitou vlastností sociologického myšlení je tedy alternativnost, tj. umění připustit více interpretací zkoumaného jevu najednou aidentitárně se ztoho nehroutit anebýt agresivní, nerezignovat na tázání se, být ochoten akceptovat, že se jedna atatáž skutečnost může vrůzných souvislostech jevit poněkud jinak. Koneckonců apro jisté uvolnění čtenáře, jak říká filmový rytíř Jedi Obi-wan Kenobi: „Pravda, ke které inklinujeme, je pouze otázka úhlu pohledu […] Nechť Vás provází Síla.“

Struktura sociologie

Pokud člověk chce, aby knihovna plnila svoji funkci, to znamená, aby se vní příchozí rychle zorientoval abez zbytečných časových průtahů nacházel chtěné tituly, musí být publikace tematicky achronologicky seřazeny, případně roztříděny podle autorů. Aobdobně si počíná ivěda se svými poznatky. Systematicky je třídí (nikoli podle „velikosti abarev na přebalu“), vdůsledku čehož se vytváří charakteristická struktura daného vědního oboru. Sociologie není výjimkou. Členit ji lze vertikálně ahorizontálně.

Obr. 2.2 Struktura sociologie

Vertikálně – dle specifičnosti aobecnosti studia svého předmětu – se sociologie člení na:

•systematickou sociologii, někdy se nepřesně hovoří oobecné sociologii,

•aplikovanou sociologii, též aplikované sociologické disciplíny,

•sociologický výzkum, jinak také sociografii.

•Systematickou sociologii tvoří obecné sociologické teorie svysokou mírou abstraktnosti. Svojí povahou se často blíží filozofickým textům. Strochou nadsázky bychom ji mohli nazvat jakousi anatomií sociologie. Rozvíjí předmět studia, základní terminologii ametodiku. Dále se věnuje historii sociologického myšlení amyšlení osociologii. Zaměřuje se převážně na studium makrostruktur – tedy společnosti jako celku, jejího uspořádání avývojových fází.

•Dle konkrétního tématu či sociálního problému se sociologie vnitřně člení na desítky aplikovaných sociologických disciplín. Ty lze pro přehlednost rozdělit do několika skupin stím, že navržená typologizace je pouze jednou zmnoha možných; striktní oddělenost disciplín je dílem ryze grafickým. Ve skutečnosti se disciplíny tematicky vzájemně prostupují apoznatkově doplňují. Více viz tab. 2.1.

Hovoříme-li odělení aplikované sociologie do odvětvových disciplín, mluvíme ojejím horizontálním členění, též ojejí horizontální struktuře. Diverzita aplikované sociologie se přirozeně prohlubuje srozvojem sociologického poznání, které reflektuje pokračující specializaci moderní společnosti. Díky tomu má dnešní sociologie dvě odlišné tváře. Jednou ji vnímáme jako vědu ocelé společnosti vjejím souhrnu. Podruhé jako vědu systematicky rozvíjející své specializace zaměřené na detailní interpretace aktuálních sociálních fenoménů aproblémů: například bezpečnosti, chudoby abohatství, kriminality, médií amasové komunikace, nezaměstnanosti, politiky, reklamy, vzdělanosti, zdraví aživotního stylu.

•Má-li být sociologie teoreticko-empirickou nespekulativní vědou, musí být vdostatečném kontaktu spraxí života (chcete-li terénem aulicí) aschopna předmět svého zájmu změřit či parametrizovat, chcete-li. Pak přestává být spekulativní dojmologií. Aprávě toto je posláním empirického výzkumu. Vymezit ho lze jako systematické, kontrolované, empirické akritické zkoumání hypotetických výroků opředpokládaných vztazích mezi sociálními jevy. Sociologickému výzkumu je vzhledem kjeho důležitosti aspecifičnosti vknize věnována samostatná čtvrtá výkladová kapitola.

Tab. 2.1 Členění aplikované sociologie na jednotlivé disciplíny

Aplikovaná sociologie – aplikované sociologické disciplíny

1.

Zkoumání sociálních forem životního prostředí

•sociologie lidských sídel

(například sociologie města avenkova, sociologie obyvatelstva)

•sociální ekologie

•sociologie zdraví anemoci aj.

2.

Zkoumání sociálně-

-ekonomické struktury obyvatelstva

•sociologie společenských tříd

•sociologie společenských vrstev

•sociologie spotřeby aživotní úrovně

•sociologie povolání aj.

3.

Zkoumání společenských, pracovních atechnických podmínek výroby

•sociologie průmyslu

•sociologie zemědělství

•sociologie reklamy

•sociologie práce

•sociologie techniky

•sociologie podniku

•sociologie řízení aj.

4.

Zkoumání společenského života arůzných forem společenského vědomí

•sociologie války

•sociologie politiky (například sociologie politických stran, sociologie propagandy, sociologie ideologie)

•sociologie deviantního chování asociální patologie

•sociologie sportu

•sociologie volného času

•sociologie umění

•sociologie výchovy avzdělání

•sociologie jazyka

•sociologie veřejného mínění

•sociologie médií amasové komunikace aj.

5.

Zkoumání sociálních skupin

•sociologie pohlaví

•sociologie rodiny

•sociologie etnických arasových skupin

•sociologie věkových skupin (například sociologie mládeže, sociální gerontologie)

•sociologie malých sociálních skupin aj.

6.

Zkoumání sociálních institucí

•sociologie vědy

•sociologie státu apráva

•sociologie organizace abyrokracie

•sociologie kultury

•sociologie náboženství

•sociologie armády

•sociologie zdravotnictví aj.

Vodborné literatuře lze najít ijiná členění sociologie, která se dají dobře využít pro další definování předmětu sociologického zkoumání. Jedno znich, pocházející zpoloviny 20. století od francouzského sociologa Georgese Gurvitche (1894–1965) aamerického psychologa Jacoba L. Morena (1889–1974), dělí sociologii podle velikosti sociálních útvarů, na které tato věda zaměřuje pozornost, ato na mikrosociologii amakrosociologii.[26]

Jak mikrostruktury (zřec. mikros, čes. malý), tak makrostruktury (zřec. makros, čes. velký) jsou ve společnosti vsymbiotickém vztahu av reálu je od sebe jednoznačně odlišovat nelze. Vzájemně se ovlivňují ajedna žije zdruhé. Nebo byste si snad troufli definitivně rozsoudit, co je takzvaně víc, zda jednotlivec, rodina, komunita, národ či civilizační okruh? Většina dílčích sociálních jevů má tedy jak aspekt makrosociologický, tak mikrosociologický. Mikroprocesy amikrostruktury jsou nepochybně makrostrukturálně rámcovány (nikoli jednosměrně determinovány!). Na druhou stranu pochopení mnoha makrostrukturálních procesů není možné bez respektování perspektivy jedinců amalých sociálních skupin.

Tab. 2.2 Mikro amakro vsociologii

Mikrosociologie

Provádí tzv. mikroanalýzu prostředí. Věnuje se jednotlivci amalým sociálním skupinám, konkrétně pak jejich individuálním zkušenostem se životem ve společnosti. Programově se zajímá například oneformální osobní  face-to-face interakce.

Makrosociologie

Provádí tzv. makroanalýzu prostředí. Klade důraz na studium velkých sociálních skupin, sociálních systémů aspolečnosti jako celku. Věnuje se sociální struktuře společnosti (demografické, etnické, náboženské, profesní řezy společností), déletrvajícím změnám (vývojovým trendům), obsáhlým procesům vsociálních institucích (například stát, rodina, třída, vrstva, kultura, ekonomika), sociální mobilitě asociální nerovnosti ve společnosti (otázky chudoby adistribuce bohatství, moci abezmoci). Dalo by se říci, že se zajímá osvět stojící ažijící mimo jednoho člověka, který ho díky tomu dokáže jen stěží individuální činností ovlivnit.

Další kategorizaci sociologického poznání navrhnul už jeden zotců-zakladatelů moderní sociologie, francouzský filozof Auguste Comte (1798–1857). Reflektoval vní otázku stálosti apohybu sociálních jevů. Sociologické poznání navrhl členit na sociální statiku asociální dynamiku.[28]

Tab. 2.3 Statika adynamika vsociologii

Sociální statika

Teorie pořádku, organizace aharmonie

•Věnuje se problematice společenského zřízení asociálního řádu – problematice stability akonsenzu, integrity asoučinnosti, problematice koexistence. Řeší otázku, jak společnost drží pohromadě, jak jsou její části – stavební prvky (například skupiny) – navzájem provázány. Vsoučasné teorii se pro tento předmět studia vžilo označení „sociální struktura“. Zvažovanými kvalitami bývají dlouhodobost srelativní neměnností.

Sociální dynamika

Teorie pokroku avývoje

•Sociální pokrok A. Comte chápal jako postupné zdokonalování azlepšování společnosti ilidské přirozenosti (zejm. pomocí rozumu).

Funkce sociologie

Erazim Kohák[29]

Sociologická paradigmata

•řád,

Teoretické dichotomie

Společnost vsociologické perspektivě

Table of Contents

Předmluva

Úvod

1. Věda a vědecká perspektiva

Pluralita interpretací světa

Základní vědecké pojmy

Pravda a poznání

2. Sociologie a sociologická perspektiva

Pojem a předmět sociologie

Sociologická perspektiva

Struktura sociologie

Funkce sociologie

Sociologická paradigmata

Teoretické dichotomie

Společnost v sociologické perspektivě