Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Mária Sováriová Soósová, PhD.

Lekárska fakulta, Univerzita Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, Slovenská republika

Péče o duchovní potřeby nemocných v ošetřovatelské praxi

Recenzenti:
Mgr. a Mgr. Marek Orko Vácha, Ph.D.
prof. Mgr. Katarína Žiaková, PhD.

Překlad:
Mgr. Ludmila Míčová

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Photo © depositphotos.com, 2022

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 8326. publikaci
Odpovědná redaktorka PhDr. Dana Pokorná
Sazba a zlom Josef Lutka
Počet stran 144
1. vydání, Praha 2022

Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Publikace vznikla jako součást grantového úkolu Ministerstva školství, vědy, výzkumu a sportu Slovenské republiky KEGA 010UPJŠ-4/2021.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-4650-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-4649-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3242-3 (print)

Úvod

Zájem o spiritualitu a náboženství v současné společnosti narůstá. Se zmínkou o spiritualitě a náboženství se setkáváme v každodenním životě, politice, ekonomice, obchodě, ve zdravotnictví, vzdělávání, v umění, hudbě či ve vědě. Společnost stále více vyhledává spirituální a náboženské tradice a filozofie za účelem porozumění, směrování a dosahování optimální pohody. Spiritualitě a náboženství se dostává zvýšené pozornosti v souvislosti se zdravím a nemocí. Výzkumy (Koenig, 2012; Zimmer et al., 2016) dokazují, že spiritualita a náboženství jsou významným zdrojem fyzického a duševního zdraví, osobní pohody a důležitým faktorem při řešení složitých životních situací. Lidé mají spirituální a/nebo náboženské potřeby, u mnohých jedinců však zůstávají nenaplněné, což může negativně ovlivnit jejich zdraví, dodržování léčebného režimu, schopnost vyrovnat se s onemocněním či délku zotavování a dalšího života.

Vzhledem k výše uvedenému je žádoucí začlenění spirituality a náboženství do péče o pacienty. Ošetřovatelství má dlouhou historii integrace náboženské a duchovní péče do zdravotní péče o pacienta. Koncept spirituality je nedílnou součástí teorie, výzkumu a praxe ošetřovatelství i v současnosti. V mezinárodní ošetřovatelské komunitě vzrůstá zájem o tuto oblast zejména v souvislosti s uspokojováním spirituálních potřeb nemocných. Na druhé straně v důsledku fragmentace zdravotní péče, mechanizace a používání nových technologií se často setkáváme s redukovaným pohledem na pacienta – vytrácí se člověk, osobnost a zůstává objekt zájmu; ošetřovatelská péče se stává více mechanickou. Protože všichni jedinci, sestry i pacienti, jsou spirituální bytosti, péče o duchovní dimenzi člověka by měla být součástí holistické ošetřovatelské péče.

Problematika duchovní péče v současné ošetřovatelské literatuře není dostatečně prozkoumána a objasněna. Pro integraci spirituální péče do klinické praxe je nezbytný vývoj jazyka, který usnadní deskripci spirituální dimenze člověka. Záměrem této publikace není zpracování celé bohaté literatury o spiritualitě a náboženství, jelikož to přesahuje kompetence autorky a vyžadovalo by to interdisciplinární spolupráci. Cílem této publikace je kriticky přehodnotit a syntetizovat aktuální vědecké poznatky týkající se problematiky spirituality a náboženství ve zdravotnických vědách, jakož i poukázat na možnosti jejich implikace v klinické praxi. Teoretické poznatky jsou zároveň obohaceny o nová, originální zjištění, která jsou výsledkem autorčiny vlastní vědecké práce.

Tato vědecká monografie by měla primárně komunikovat vědecké poznatky ve vědeckých kruzích, zejména v ošetřovatelství, lékařských vědách, ale i v dalších odborných kruzích, k usnadnění integrace spirituální péče do holistické, na pacienta orientované ošetřovatelské péče.

Monografie je členěna do pěti kapitol. V první kapitole jsou konceptuálně vymezeny pojmy náboženství, spiritualita a spirituální a/nebo náboženské zážitky. Druhá kapitola se zaměřuje na vývoj a specifika spirituality a náboženství v dětství, během dospívání, v dospělosti, ve stáří a na konci života. Třetí kapitola pojednává o měřicích nástrojích hodnotících spiritualitu a/nebo religiozitu v klinickém výzkumu. Čtvrtá kapitola podává přehled o významu spirituality/religiozity ve vztahu k fyzickému a duševnímu zdraví. Poslední, pátá kapitola klade důraz na praktickou využitelnost výsledků výzkumu a poskytuje návod, jak integrovat spirituální péči do zdravotní péče.

Věřím, že čtenáři z vědecké a odborné komunity dokážou najít inspiraci a výhody poskytování spirituální péče, která může výrazně obohatit životy jejich pacientů v každodenní klinické praxi.

Mária Sováriová Soósová

1Spiritualita areligiozita vošetřovatelství

Cesta života je často klikatá, protkaná různými zatáčkami akřižovatkami, doprovázená vzestupy ipády. Lidé vedle radostí běžného života musí nejednou čelit náročným životním situacím. Jsou konfrontováni se závažným chronickým onemocněním či sakutním zdravotním problémem. Ve smutku autrpení bilancují svůj život, jeho smysl, dosažené cíle. Není snad člověka, který by během krize nepřehodnocoval své duchovní já. Toto mimořádně zranitelné období může být ipříležitostí pro osobní aspirituální růst.

Spiritualita je významná vživotě mnoha lidí. Výzkumy dokazují, že je významným zdrojem zdraví, pohody adůležitým faktorem při zvládání těžkých životních situací především uchronických aterminálních onemocnění (Koenig, 2012; Thege, 2013; Zimmer et al., 2016). Mnoho pacientů má spirituální a/nebo religiózní potřeby. Umnohých znich nejsou tyto potřeby saturované, což může negativně ovlivnit jejich zdraví, schopnost zvládat onemocnění, realizaci rozhodnutí ohledně léčby, adherenci kléčbě, dosahované výsledky vléčbě azdraví či délku života (Koenig, 2012; Zimmer et al., 2016). Vzhledem kvýsledkům vědeckých výzkumů se jeví jako vhodné integrovat spirituální péči do péče opacienta (Koenig, 2012; Timmins, Caldeira, 2017).

Sestry jsou jednou znejpočetnějších skupin ve zdravotnické profesi ajsou často první, koho pacienti osloví. Mají mnoho příležitostí zahrnout spiritualitu do ošetřovatelské péče. Zperspektivy holistického ošetřovatelství se sestry dívají na člověka jako na biologickou, psychologickou asociální bytost se spirituálním jádrem. Všechny komponenty lidského bytí (biologické, psychologické, sociální aspirituální) jsou navzájem propojeny avzájemně se ovlivňují (obr. 1.1). Ale zatímco biologické aspekty jsou snadno viditelné, ty psychické asociální můžeme pozorovat na základě chování, spirituální aspekty lidského bytí mohou zůstat skryté.

Spiritualita je velmi široký koncept, který zahrnuje mnoho definic apojmů. Tato kapitola by měla poskytnout fundamentální pohled na spiritualitu, religiozitu asouvisející koncepty ve vztahu košetřovatelství aošetřovatelské péči.

Obr. 1.1 Holistický model člověka

1.1Náboženství

Vdějinách lidstva byly medicína, ošetřovatelství anáboženství vždy spojeny. Až vnedávné době došlo koddělení těchto systémů, zejména ve vysoce rozvinutých zemích (Koenig, 2012). Počátky ošetřovatelské péče sahají hluboko do předkřesťanského období. Starověké kultury (Egypt, Řecko, Řím, Izrael) vnesly do zdravotní péče silné náboženské amagické prvky. Do umění léčby byly zahrnuty iženy, zejména vpéči orodičku, děti astarší lidi. Vobdobí raného středověku se ošetřovatelství spojovalo se šířením křesťanství. Pokud nahlédneme do historie, první nemocnice vEvropě byly vybudovány křesťanskými náboženskými organizacemi, které je obsadily vsouladu snáboženským řádem. Za zdravotnickou praxi či udělování licencí lékařům adalším zdravotnickým pracovníkům byly odpovědné náboženské organizace (Kutnohorská, 2010; Koenig, 2012). Jak uvádí Mary O’Brienová (2014), bible byla průvodcem života apraxe lékařů asester. Písmo Starého aNového zákona obsahovalo mnoho konceptů, které se staly modelem pro vztah sestra–pacient. Odkazuje na poskytování opory, pomoci, péče, síly, odvahy ana porozumění Boží lásky amilosti včase utrpení pro sestry ajejich pacienty.

Etymologie slova náboženství

Náboženství je rozmanitý, historicky, kulturně aspolečensky podmíněný fenomén. Základem slova náboženství je vmnoha jazycích latinské religio. Původ tohoto slova není zcela jasný. Podle římského spisovatele Cicera tento výraz znamenal „svědomitost“, která se vztahovala zejména ke svědomité pozornosti věnované uctívání bohů, ke svědomitému dodržování pravidel, praktik arituálů. Religio se pojí také stermínem relegere – „znovu přemýšlet, číst“ (re – „znovu, opět“, legere – „přemýšlet, číst“) nebo sanglickým anebo germánským reck – starat se (Hoyt, 1912). Obvykle nejpreferovanější verzí etymologie slova religio je spojení slatinským slovem religare, kde re znamená „znovu, opět“ aligare „spojit, svázat“, tj. religare – „znovu svázat, spojit“. Religare je potom možné chápat jako vzájemnou vazbu mezi člověkem aBohem, nejvyšší bytostí, která ho přesahuje (Hoyt, 1912; Říčan, 2007). Ve slovenštině ačeštině je slovo náboženství odvozené od slova nábožný ato zase od slova Bůh. Bůh je odvozený od staroslovanského bog. Blízká slova se společným základem se nacházejí vsanskrtském jazyce – bhága, což znamená „bohatství, štěstí, dávající výživu, udělující nebo dárce“ (Pukanec, 2013).

Přístupy ke konceptualizaci náboženství

Termín náboženství se vztahuje kmnožství různých kulturních jevů, které zahrnují víru ve svět božstev nebo duchovnosti. Náboženství ovlivňuje lidské chování, jednání, myšlení, cítění ihodnoty. Náboženstvím jakožto vědní disciplínou se zabývá religionistika. Studium náboženství je předmětem ijiných vědních disciplín, např. historie náboženství, sociologie náboženství, náboženské etnologie, fenomenologie náboženství, psychologie náboženství, filozofie náboženství ačástečně irůzných teologií, které se zabývají náboženstvím areligiozitou. Všechny tyto vědy přistupují kdefinování náboženství různě. Obecně tyto definice můžeme klasifikovat podle substanciálního (fenomenologického) nebo funkcionalistického (pragmatického) přístupu knáboženství (Yandell, 2016; Hejna, 2010; Prodanov, 2005).

Substanciální (substanční, fenomenologický) přístup se zabývá podstatou aobsahem (charakteristikami) náboženství. Náboženství je definováno termíny víra apřesvědčení ajejich dodržováním, obsahuje prvky posvátných, transcendentních, absolutních nebo numinózních jevů, míst, předmětů, času aosob (Yandell, 2016; Hejna, 2010). Fenomenologický přístup umožňuje porozumění významu náboženství „zevnitř“, tak jak ho prožívají příslušníci zkoumaného náboženství (Hejna, 2010). Hlavními představiteli tohoto přístupu jsou například Gustav Mensching, Rudolf Otto či Mircea Eliade. Gustav Mensching (1976) se vduchu tohoto přístupu pokusil definovat náboženství jako setkání osoby sPosvátnem areakci člověka na toto setkání. Reprezentativní je ikoncepce náboženství Rudolfa Otta (Otto, 1998), která zdůrazňuje osobní zkušenost snuminózním. Mircea Eliade (2006) rozvíjí hierofanii (manifestace svatosti, sakralizace věcí, objektů, jevů, času) adialektiku mezi posvátným (odpovídá Ottovu numinózu) aprofánním. Definování náboženství jako vztahu člověka knuminózní transcendenci nacházíme na domácí scéně například uIvana Štampacha (2012).

Funkcionalistický (funkční, pragmatický) přístup se snaží oporozumění funkci asmyslu náboženství pro kulturu, společnost ajednotlivce (Yandell, 2016; Hejna, 2010). Tvrdí, že náboženství hraje rozhodující roli při formování jednotlivce aspolečnosti. Náboženství je tedy charakterizováno svou společenskou funkcí (Yandell, 2016; Hejna, 2010). Tento přístup má kořeny vpráci Émila Durkheima (Carls, 2020), který považoval náboženství za základní sociální instituci, produkt lidské činnosti, ane Božího zásahu. Zabýval se náboženstvím jako společenským faktem, analyzoval ho ze sociologického hlediska. Základem analýzy je Durkheimova definice náboženství, kterou považuje za ucelený systém přesvědčení, praktik arituálů ve vztahu kposvátným věcem, které se spojují do jednoho morálního systému zvaného „Církev“ spolu se všemi, kteří ji tvoří. Durkheim hovoří otřech hlavních funkcích náboženství ve společnosti: sociální, morální aexistenciální. Vnitřní fungování společnosti pomáhá udržovat sociální soudržnost, regulovat skupinovou solidaritu amezilidské vztahy aintegruje jedince do „společenství“ prostřednictvím sdílených rituálů, přesvědčení avyznání. Sociální kontrola slouží kprosazování náboženské morálky anorem, které pomáhají udržovat soulad akontrolu ve společnosti. Náboženství dále poskytuje smysl aúčel kzodpovězení jakýchkoliv existenciálních otázek (Carls, 2020). Představiteli tohoto směru jsou např. Mary Douglasová, Thomas Luckmann, Talcott Parsons adalší (Prodanov, 2005).

Konceptualizace náboženství vošetřovatelství azdravotní péči

Ve zdravotnické literatuře se setkáváme se substanciálními ifunkcionalistickými přístupy kdefinování náboženství. Barbara Pesutová (Pesut et al., 2008) na základě analýzy konceptu náboženství ve zdravotnické literatuře uvádí, že náboženství bylo charakterizováno zejména institucionalizovanými přesvědčeními arituály, vněkterých případech bylo zařazeno do podskupiny duchovnosti nebo kultury. Zároveň poukazuje na trend snižování sociálního dopadu náboženství vzápadních kulturách, který, jak se zdá, ignoruje globální trend oživení náboženství. Podle Harolda Koeniga (2012) je náboženství vícedimenzionální konstrukt zahrnující víru, chování, rituály aobřady, které se mohou konat nebo praktikovat vsoukromém nebo veřejném prostředí ajsou nějakým způsobem odvozeny od zavedených tradic, rozvíjených vprůběhu času vrámci komunity. Náboženství je chápáno jako organizovaný systém víry, praktik asymbolů, jejichž cílem je usnadnit sblížení se stranscendentním (Bůh, Vyšší moc, Konečná pravda) apodpořit porozumění vztahu aodpovědnosti vůči ostatním při společném životě vkomunitě (Koenig, 2012, s. 3). Marcelo Saad aRoberta De Medeirosová (Saad, De Medeiros, 2012) definují náboženství jako organizovaný nebo institucionalizovaný systém víry, který se pokouší poskytnout konkrétní odpovědi na všeobecné duchovní otázky apotřeby lidstva. Vnímají ho jako mnohorozměrný konstrukt, sestávající zvnitřních avnějších dimenzí. Mezi ty vnitřní patří víra, neorganizovaná religiozita (soukromá modlitba), subjektivní religiozita (důležitost náboženství vživotě člověka), náboženská zkušenost, náboženské poznání anáboženská pohoda. Vnější dimenze zahrnují příslušnost nebo denominaci knáboženství, organizovanou religiozitu (účast na činnostech církve nebo synagogy) anáboženskou angažovanost. Vnější aspekty mohou ovlivnit konstrukci vnitřních aspektů.

1.2Spiritualita

Vposledních desetiletích zaznamenáváme zvýšený zájem ospiritualitu nejen vošetřovatelství azdravotní péči, ale ive společnosti jako celku. Svědčí otom inárůst vědeckých publikací vrenomovaných vědeckých databázích. Spiritualita je termín, který se vošetřovatelství používá stále častěji, zejména suplatňováním principů holistické péče, která klade důraz na péči ovšechny dimenze jednotlivce – biologickou, psychologickou, sociální aspirituální. Pro posouzení důležitosti auspokojení spirituálních potřeb pacientů izahrnutí spirituální péče do zdravotní péče je důležité znát definici spirituality jednak ze strany recipientů zdravotní péče – pacientů, tak ze strany jejích poskytovatelů – sester, lékařů adalších zdravotnických pracovníků (McSherry, Cash, 2004; Damiano et al., 2019). Někteří lidé považují spiritualitu za synonymum náboženství, jiní, zejména vsekulárních kulturách, prožívají spiritualitu mimo kontext náboženství (vduchu „jsem spirituální, ale ne náboženský“) nebo se neomezují pouze na jednu náboženskou tradici (Stříženec, 2007; Říčan, 2007; McSherry, Cash, 2004; Damiano et al., 2019).

Etymologie slova spiritualita

Pro porozumění adalší analýzu je třeba poznání původního významu slova spiritualita. Jak uvádí Sheldrake (2003), spiritualita pochází zlatinského slova spiritualitas aspirituální ze spiritualis, což znamená „duchovno“, resp. „duchovní, nadsmyslové“. Spirit představuje ujedinců jedinečného ducha, který je jejich životní silou, zdrojem aenergií bytí. Kořeny slova spiritualita nacházíme iv řeckém slově pneuma ahebrejském ruah, což znamená „duše“, ale i„vzduch, vítr adech umožňující život“. Pojmy duch aduchovní se na začátku používaly výlučně vkřesťanském náboženství apostupně je přebírala další náboženství (Sheldrake, 2003; McSherry, Cash, 2004). Donedávna se používaly výhradně vteologických kruzích. Slovo spiritualita bylo znovuobjeveno moderní společností zejména vdruhé polovině 20. století (Sheldrake, 2003; Říčan, 2007; Clarke, 2013). Vošetřovatelství av medicíně stoupl zájem ospiritualitu zejména vposledních třech dekádách (Clarke, 2013; Reinert, Koenig, 2013).

Přístupy ke konceptualizaci spirituality

Spiritualita je abstraktní pojem, který není vošetřovatelské literatuře jednoznačně definován. Existuje mnoho rozdílných významových poloh tohoto pojmu, vyplývajících parciálně zindividuálních interpretací, jakož iz konsekvence různých náboženských tradic, systémů přesvědčení avíry, kultury akontextu (Clarke, 2009; McSherry, Cash, 2004). Literární přehledy ani analýzy konceptu spirituality nevedly kvytvoření univerzálně akceptované definice spirituality. Někteří autoři (Clarke, 2009; Koenig, 2012) prezentují kritický názor na definice spirituality vošetřovatelství. Uvádějí, že některé jsou velmi široké, matoucí, zasahující do psychologických asociálních dimenzí, jiné jsou velmi jednoduché ačasto vylučují důležité aspekty objektu, který má být vymezen. Takové definice mají tendenci vyústit do spirituální péče, která je nerozeznatelná od psychologické péče, těžko vysvětlitelná pacientovi apoužitelná vpraxi.

Vošetřovatelské literatuře můžeme najít mnoho různorodých definic spirituality. Wilfred McSherry aKeith Cashová (McSherry, Cash, 2004) uvádějí, že deskriptory, které lze identifikovat vdefinicích spirituality, se pohybují od náboženských ateologických kexistenciálním amystickým. Definice spirituality vošetřovatelství často zahrnují široký komplex pojmů, jako jsou esence, podstata bytí, jádro bytí, transcendence, Bůh, Posvátno, přesvědčení, vztahy, smysl aúčel, vnitřní mír, harmonie, láska, naděje, náboženství atd. (Pesut et al., 2008; Jager Meezenbroek et al., 2012; Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013; Rakošec et al., 2015). Určitý konsenzus nacházíme pouze při charakterizaci vybraných atributů spirituality. Mnozí autoři (O’Brien, 2014; Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013; Clarke, 2013; Farský et al., 2010; McSherry, Cash, 2004; Mauk, Schmidt, 2004; Nemčeková, 2004) se shodují vnázoru, že spiritualita je fenomén, který je univerzálně prožíván všemi lidmi, azřejmě nejdůležitější atribut druhové specifičnosti (odlišnosti) člověka. Spiritualita není neměnná, individuálně se vyvíjí adynamicky se mění během života vinterakci sprostředím, ato vkontextu kultury, etnika, náboženství, profese, osobních zkušeností ajiných vlivů (Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013; Clarke, 2013; Farský, Žiaková, Ondrejka, 2010).

Dále uvádíme několik definic používaných ve zdravotní péči vposledních čtyřech dekádách.

Ruth Stollová (1989, s. 6, citováno podle McSherry, Cash, 2004) říká, že spiritualita „je moje bytí; můj vnitřní člověk. Je to, kdo jsem – jedinečná aživá. Je to já vyjádřené prostřednictvím mého těla, myšlení, mých pocitů, rozhodnutí amé tvořivosti. Moje spiritualita mě motivuje, abych si zvolila smysluplné vztahy ačinnosti. Prostřednictvím spirituality dávám apřijímám lásku, reaguji na Boha azodpovídám se Bohu, jiným lidem, reaguji na západ slunce, symfonii, na jaro aoceňuji je. Jsem hnána dopředu, někdy kvůli bolesti, někdy navzdory bolesti. Spiritualita mi umožňuje přemýšlet osobě. Jsem člověk, protože jsem duchovně motivovaná smožností klanět se akomunikovat sPosvátnem, transcendentním.“

Aru Narayanasamy (1999, s. 123–124) při operacionalizaci pojmu spiritualita vychází zholistického, teologického abiologického aspektu. Podle něj „je spiritualita vlastní celému lidskému druhu, je přítomna uvšech jedinců, ato se může projevit jako vnitřní klid asíla odvozená zvnímaného vztahu stranscendentnem (Bohem) nebo Konečnou realitou nebo znejvyšších individuálních hodnot. Spirituální dimenze nám poskytují smysl avýznam pro existenci, evokují pocity lásky, víry, naděje, důvěry, hrůzy ainspirací...“

Nola Schmidtová aKristen Mauková (Schmidt, Mauk, 2004, s. 2) popisují spiritualitu jako „jádro osobního bytí“, které je obvykle konceptualizováno jako „vyšší zkušenost nebo transcendence sebe“.

Wilfred McSherry aJoanne Smithová (McSherry, Smith, 2012, s. 118) uvádějí, že „spiritualita je univerzální, hluboce osobní aindividuální; přesahuje rámec formálních pojmů zrituální nebo náboženské praxe tak, aby zahrnovala jedinečné schopnosti každého jedince. Je jádrem apodstatou toho, kdo jsme, jiskrou, která prostupuje celou strukturu osob apožaduje, abychom všichni byli hodni úcty arespektu. Přesahuje intelektuální kapacitu, pozdvihuje stav celého lidstva kPosvátnu.“

Margaret Burkhardtová aMary Nagai-Jacobsonová (Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013, s. 721) vymezují spiritualitu jako „podstatu našeho bytí. Je vyjádřena aprožívána prostřednictvím našeho spojení sPosvátnem, se sebou, sjinými as přírodou. Spiritualita prostupuje naše bytí prostřednictvím vztahů anaplňuje arozvíjí povědomí otom, kdo jsme, jaký je smysl našeho bytí ajaké jsou naše vnitřní zdroje.“ Spiritualita je aktivní aexpresivní. Formuje nás – aje formována – naším životem. Spiritualita informuje ozpůsobech, jakými žijeme aprožíváme život, jakými se setkáváme smystickým, ao způsobech, které se vztahují na všechny aspekty života.

Podle Mary O’Brienové (O’Brien, 2014, s. 5) je spiritualita „dimenze osobnosti, která se vztahuje na konečné cíle ahodnoty“; spiritualita je to, co nás „inspiruje ktouze přesahovat materiální svět“.

Spiritualita podle Ruth Tanyiové (Tanyi, 2002, s. 506) je „osobní hledání smyslu aúčelu vživotě, které může anemusí souviset snáboženstvím. Znamená spojení, vztah se sebou (vodhalení sebe, sebepoznání) nebo snáboženskými přesvědčeními, hodnotami, praktikami, které dávají smysl životu, inspirují amotivují jedince kdosažení jejich optimálního bytí. Toto spojení přináší víru, naději, mír azmocnění. Výsledkem je radost, odpuštění sobě ajiným, uvědomění si aakceptování utrpení asmrti, vystupňování fyzické aemocionální pohody aschopnost přesahovat nemohoucnost existence.“

Christina Puchalski (Puchalski et al., 2014, s. 646) uvádí širší definici spirituality, která byla výsledkem robustní adynamické diskuse vrámci dvou mezinárodních konferencí, organizovaných vletech 2012 a2013 azaměřených na vývoj strategií pro transformaci systémů zdravotní péče prostřednictvím integrace spirituality (obecně definované) scílem vytvořit soucitnější akomplexnější zdravotní prostředí: „Spiritualita je dynamický apřirozený aspekt lidstva, jehož prostřednictvím lidé hledají konečný význam, účel atranscendenci aprožívají vztah ksobě, rodině, jiným, komunitě, společnosti, přírodě avýznamnému nebo svatému. Spiritualita je vyjádřena vírou, hodnotami, tradicemi apraktikami.“

Janice Clarková (Clarke, 2009) prezentuje kritický názor na některé definice spirituality vošetřovatelství. Vtéto souvislosti vyjadřuje přesvědčení, že teologie by mohla poskytnout potřebný náhled na tento koncept.

Podobně Katia Reinertová aHarold Koenig (2013) kritizují současné definice spirituality používané vošetřovatelství, které ve snaze diferencovat spiritualitu od religiozity používají při charakteristice spirituality pojmy jako smysl, cíl, naděje, hodnoty, emoce atd. Uvádějí, že některé definice spirituality jsou „kontaminované“ psychologickými pojmy. Podle Americké psychiatrické asociace (APA) se některé pojmy (např. smysl života, vnitřní mír) spojují spříznaky některých duševních onemocnění. Například nedostatek smyslu aúčelu vživotě, ztráta zájmu nebo potěšení (nedostatek klidu, vnitřního míru) patří mezi kardinální příznaky závažné depresivní poruchy ataké některých úzkostných poruch. Podle autorů taková konceptualizace může vést kmetodologické tautologii ake zjištění zkreslených, falešně pozitivních výsledků ve výzkumu spirituality/religiozity azdraví anemoci. Katia Reinertová aHarold Koenig (2013) doporučují definovat spiritualitu vošetřovatelství ave zdravotnických vědách zužšího hlediska, sdůrazem na zapojení náboženského konstruktu „vnitřní religiozity“1 do definice spirituality. Vtomto smyslu pojem vnitřní religiozity chápou jako proxy pro definici spirituality anavrhují tuto definici spirituality jako nejvhodnější pro ošetřovatelství (zejména jeho výzkumné cíle): „Spiritualita se odlišuje od jiných věcí – humanismu, hodnot, morálky aduševního zdraví – podle svého propojení stranscendencí. Transcendence je to, co je mimo nás, apřesto iv našem nitru – vzápadních tradicích se nazývá Bůh, Alláh, Hashem nebo Vyšší moc ave východních tradicích se nazývá Konečná pravda nebo Konečná realita, Višnu, Krišna nebo Buddha. Duchovnost je úzce spojena snadpřirozeným as náboženstvím, ikdyž také přesahuje náboženství. Spiritualita zahrnuje hledání transcendentna, aproto zahrnuje putování po cestě od nerespektování, zpochybňování aztráty víry až po úplné odevzdání aoddanost víře“ (Koenig et al., 2012, s. 46).

Spodobným vymezením spirituality se setkáváme ina domácí scéně vpsychologii náboženství aspirituality. Michal Stříženec (2007, s. 93) uvádí, že „spiritualita jako dimenze osobnosti znamená hledání osobního spojení stranscendentním (stím, co nás přesahuje, převyšuje). Nejčastěji může souviset snáboženstvím, avšak na rozdíl od religiozity, která se spojuje spřesvědčením arituály organizovaného náboženského společenství, uspirituality jde spíše oindividuální jev, vpopředí jsou určité hodnoty (zejména Bůh, božství), duchovní zkušenost. Při tzv. přirozené, sekulární spiritualitě může být transcendentním objektem (ke kterému se váže subjektivní zážitek „Posvátna“) příroda, vesmír, resp. podněty ke spiritualitě vycházejí zevnitř člověka.“

Pavel Říčan (2007, s. 50) vymezuje spiritualitu jako integrující složku osobnosti, kterou chápe jako „záležitost jedince, autentickou zkušenost spojenou shledáním Posvátného, transcendence“. Poukazuje na to, že prožívání vztahu kbožství ovlivňuje vztahy prožívajícího kdruhým lidem (jde ojevy, jako je okouzlení, respekt, intimita, soucit, nenávist).

Konceptualizace spirituality vošetřovatelství azdravotní péči

Spiritualita (duchovnost) je důležitou aintegrální součástí ošetřovatelské péče, podporovanou historií ateorií ošetřovatelství avalidovanou vědeckým výzkumem. Je to abstraktní pojem smnoha tvářemi, který není vošetřovatelské literatuře jednoznačně definován. Při definování spirituality vošetřovatelství azdravotnických vědách se vsoučasnosti setkáváme zejména shistoricko-náboženským nebo sekulárním (nenáboženským) přístupem. Pro potřeby teorie aempirie vošetřovatelství bychom mohli spiritualitu vymezit následovně.

Spiritualita je jádrem lidského bytí, je to hluboce osobní aindividuální hledání transcendentna – Posvátna, Konečné pravdy, Konečného smyslu, které je prožíváno avyjádřováno prostřednictvím spojení sPosvátnem, se sebou, sjinými lidmi as přírodou. Spiritualita jako jedinečná lidská zkušenost zahrnuje přesvědčení (kognitivní aspekty), zážitky (afektivní aspekty) apraktiky (behaviorální aspekty) související stranscendentním. Je to vícedimenzionální fenomén obecně prožívaný všemi lidmi, individuálně se vyvíjející adynamicky se měnící vkontextu kultury, etnicity, náboženství, povolání, osobní zkušenosti ajiných vlivů.

Spojení stranscendentním, Posvátnem (sacrum) představuje podle mnohých autorů (de Jager Meezenbroek et al., 2012; Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013; Rakošec et al., 2015; Soósová, Mauer, 2021) víru nebo přesvědčení oVyšší síle, Posvátném zdroji nebo Univerzální inteligenci. Jde ometaempirický aspekt lidské spirituality. Jedinec prožívá pocity spojení svyšší duchovní silou, která překračuje rozměry jeho světa – dá se říci, že je transcendentní. Vyšší síla může být prožívána jako osoba, bytost nebo něco mystického. Je to něco vnašem nitru, mezi námi, něco, co nás přesahuje aco je silnější než my. Vrůzných kulturách, náboženstvích, ujednotlivců ive skupinách se setkáváme spojmenováním Bůh, Vyšší síla, Zdroj, Životní síla, Pan, Alláh, Absolutno, Vnitřní světlo, Univerzální láska, Tao, Konečná realita, Pravda apod. Vztah sBohem nebo Vyšší silou je „srdcem“ osobního bytí, je něčím jedinečným, autentickým, evokujícím pocity lásky, přijetí, pochopení aodpuštění, vnitřního míru aharmonie. Lidé věří, že Bůh nebo Vyšší síla jim mohou pomoci při zvládání různých situací, kterým čelí, např. vyrovnat se schronickým onemocněním. Kontroverzně tento vztah může být poznamenán ihněvem, vztekem, nenávistí abýt zdrojem spirituální tísně. Tyto vztahy sPosvátnem, Bohem či Vyšší silou mohou být zrcadlem vztahů sjinými. Spojení sPosvátnem/Bohem může zahrnovat modlitby, rituály, meditování či smíření. Pohled na uvedený aspekt spirituality je vošetřovatelství více diverzifikovaný, vztah kVyšší moci či Univerzální inteligenci může anemusí zahrnovat náboženství či formálně religiózní praktiky. Spiritualita je považována za širší koncept než náboženství, ikdyž náboženství může být jedním ze způsobů vyjádření spirituality.

Jak uvádějí mnozí autoři (de Jager Meezenbroek et al., 2012; Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013; Rakošec et al., 2015; Soósová, Mauer, 2021), transcendentní spojení je prožíváno avyjadřováno prostřednictvím spojení se sebou samým, spřírodou aodráží se ive vztazích kjiným bytostem.

Spojení se sebou samým je prožíváno avyjadřováno aspekty, jako jsou sebepoznání, sebepoznání, autentičnost, vnitřní mír aharmonie, odpuštění sobě, prožívání ahledání konečného smyslu vživotě. Propojení se sebou samým se může projevit například účastí na bohoslužbách nebo obřadech, modlitbou nebo meditací, radostí, sebeodpuštěním, duchovním čtením, pomocí druhým, péčí orodinu, trávením času spřáteli, ztišením se vsamotě, při procházce, vytvářením posvátného prostoru pro sebe aostatní (de Jager Meezenbroek et al., 2012; Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013; Rakošec et al., 2015; Soósová, Mauer, 2021).

Spojení sjinými lidskými bytostmi je také klíčovým aspektem spirituality. Lidé vyjadřují aprožívají svou duchovnost láskou, podporou, nezištnou pomocí, péčí odruhé, odpuštěním, altruismem, soucitem, respektem aúctou. Propojení sostatními zahrnuje dávání ipřijímání. Být otevřený lásce aživotu adělat věci pro druhé jsou důležitými znaky spirituality (de Jager Meezenbroek et al., 2012; Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013; Rakošec et al., 2015; Soósová, Mauer, 2021).

Lidé zažívají avyjadřují svou duchovnost iprostřednictvím interakce spřírodou (tzv. ekologický aspekt spirituality), sprostředím, svesmírem ase všemi tvory na Zemi. Tento vztah je založen na hlubokém respektu aúctě kprostředí avíře, že Země je posvátná. Pocit úcty nad zázrakem života apocity propojení se všemi věcmi jsou zážitkem duchovnosti. Mnoho lidí často prožívá avyjadřuje svou duchovnost vinterakci spřírodou, například prostřednictvím procházek vpřírodě, sledováním slunečního záření, poslechem větru, zpěvu ptáků, péčí opřírodní prostředí ajinými zážitky. Příroda může být zdrojem síly, inspirace, pohody adalších aspektů spirituality (de Jager Meezenbroek et al., 2012; Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013; Rakošec et al., 2015; Soósová, Mauer, 2021).

Vztah mezi spiritualitou anáboženstvím

Při definování konceptu spirituality anáboženství se klade důraz na odlišení těchto dvou entit (McDonnell-Naughton et al., 2020). Vpsychologii spirituality anáboženství existují dva názorové proudy, prezentované Brianem Zinnbauerem aKennethem Pargamentem (Zinnbauer, Pargament et al., 1997), které jsou respektovány ive zdravotnických vědách včetně ošetřovatelství (McDonnell-Naughton et al., 2020). Pargament definoval spiritualitu jako „hledání Posvátna“ anáboženství jako „hledání významu vzpůsobech spojených sPosvátnem“, přičemž spiritualitu považuje za „srdce aduši náboženství“ (Zinnbauer, Pargament et al., 1997). Zinnbauer naopak tvrdí, že spiritualita se považuje za pojem širší, přesahující náboženství. Náboženství však může být jedním ze způsobů vyjádření spirituality, který spiritualitu jednotlivce významně kultivuje. Tento názor podporuje myšlenku existence nenáboženské spirituality. Metafyzický aspekt reality – vztah člověka stranscendentním – je uznávaným, tedy společným atributem spirituality anáboženství. Vnáboženství se vztah stranscendentnem považuje spíše za formální, institucionální; při definování spirituality se více vyzdvihuje osobní zkušenost člověka prožívaná prostřednictvím spojení stranscendentnem (Zinnbauer, Pargament et al., 1997).

1.3Spirituální anáboženské zážitky

Spirituální anáboženské zážitky (někdy označované také jako posvátné nebo mystické) jsou považovány za specifické osobní zkušenosti, procesy aúčinky, které souvisejí stranscendentním a/nebo mají náboženský význam (Rakošec akol., 2015). Spirituální anáboženské zážitky se liší od běžných emocí nebo smyslových pocitů, nejsou kvantifikovatelné, ale spíše autenticky vyjadřované votázkách hypotetických definicí či vmystických zážitcích, které mohou být obtížně popsatelné nebo vysvětlitelné slovy (Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013). Jak uvádějí Basil Moore aNorman Habel (1982), náboženské zážitky mohou jednotlivci prožívat buď zprostředkovaně prostřednictvím mediátorů – rituálů (modlitba, meditace, hudba, tanec...), specifických osob, náboženských skupin, náboženských objektů či přírodního světa, nebo zážitky přicházejí okamžitě, jednotlivec prožívá Boha nebo božství přímo, bez vlivu mediátora.

Koncept spirituálních areligiózních zážitků byl popularizován na počátku 20. století americkým psychologem afilozofem Williamem Jamesem. James (1917, s. 32) definoval náboženské zážitky jako „pocity, činy azkušenosti jedinců vjejich samotě, týkající se témat, které jsou ve vztahu kčemukoliv, co lze považovat za božské“. Náboženské zážitky popsal jako specifický stav vědomí se čtyřmi základními charakteristikami: nevyslovitelností – zkušenost se nedá přiměřeně vyjádřit slovy; noetickou kvalitou – duchovní zážitky jsou stavem poznání, nahlížení do hlubin pravdy, jedinec cítí, že se naučil něco nového, cenného; pomíjivostí – duchovní zkušenost je dočasná, ovšem určitá vzpomínka na její obsah ahluboký pocit důležitosti zůstává navždy; apasivitou – duchovní zážitek vzniká bez vědomé kontroly, ikdyž jej lze zprostředkovat některými činnostmi, např. fixací pozornosti, meditací (James, 1917, s. 370–371). James netvrdil, že náboženské zážitky jsou jedinečné svého druhu, aneodmítal jejich vysvětlení psychologickými nebo sociologickými termíny.

Na rozdíl od Williama Jamese, který hovoří omnožství různých duchovních, náboženských zážitků, německý myslitel Rudolf Otto (1998) vnímá jako „jedinou možnou náboženskou zkušenost ,numinózum ̒ – jedinečný zážitek Posvátna“, vkterém rozlišuje dva zážitky: mysterium tremendum amysterium fascinans. Tyto zážitky jsou sice odlišné, ale navzájem spojené. Mysterium tremendum představuje zážitek tajemného úžasu, úcty, ale istrachu, hrůzy, božího hněvu či ohromení zmajestátnosti, nadrozměrné síly aúplné nadřazenosti Boha nad člověkem, který se nevyhnutelně pojí spocitem malosti akrajní závislosti člověka. Navzdory tajemnému úžasu, strachu, hrůzy má numinózum zároveň silné kouzlo, přitažlivost, které neodolatelně vábí aopojně blaží – mysterium fascinans. Je to tajemno, které uchvacuje, strhává, nadchne, může se stupňovat až do stavu vytržení nebo extáze.

Přístup Rudolfa Otta, ale ijiných religionistů (Eliade, van der Leeuw), lokalizujících jádro náboženství do jedinečného zážitku „numinózna“ či „Posvátna“, byl vposledních čtyřech dekádách kritizován azpochybňován (Taves, 2011). Takto vymezené náboženské zážitky by se staly ztělesněním něčeho unikátního či jedinečného svého druhu, což by muselo být zkoumáno speciálními metodami. Zkoumání by se muselo omezit pouze na tento jedinečný druh zážitku supřednostněním pohledu jednotlivců, kteří osvém numinózním zážitku vypovídají, anemělo by se analyzovat avysvětlovat vbiologických, psychologických nebo sociologických souvislostech. Tento přístup privilegování myšlenky jedinečné náboženské zkušenosti vědám onáboženství by účinně vedl kizolaci náboženství od společenských apřírodních věd (Taves, 2011). Objasňování různých spirituálních anáboženských zážitků je cesta, která umožňuje rozlišování spirituálních anáboženských zážitků od odlišných, ale souvisejících pojmů, podporuje posouzení interakcí mezi psychologickými, sociálními, kulturně-jazykovými procesy aspecifickými typy spirituálních nebo náboženských zážitků anapomáhá budování metodologie pro výzkum dané problematiky (Taves, 2011). Rozpoznání spirituálních a/nebo náboženských zážitků, tj. jak lidé vyjadřují aprožívají svou spiritualitu ve všech souvislostech, které se týkají transcendentna, je nezbytné ipro poskytování spirituální péče (Burkhardt, Nagai-Jacobson, 2013).

Spirituální a/nebo náboženské zážitky mohou mít charakter výjimečnosti, vrcholné zkušenosti či všední každodenní duchovní zkušenosti (Říčan, 2007; Taves, 2011; Underwood, Teresi, 2002). Neobvyklé spirituální a/nebo náboženské zážitky, jako jsou např. zjevení, vize, živé sny, silné pocity přítomnosti nadpřirozené bytosti, extáze, posedlost, jsou předmětem zájmu zejména religionistiky, psychologie náboženství, neurologických věd ajiných vědních disciplín, proto se jim budeme věnovat pouze okrajově astručně popíšeme pouze některé znich. Větší prostor vymezíme dennímu prožívání spirituality uběžného, jak náboženského, tak sekulárního člověka, vyjadřujícího aprožívajícího zážitky úcty, strachu, úzkosti, ale iradosti, klidu, lásky, naděje, vděčnosti, odpuštění atd.

Neobvyklé spirituální anáboženské zážitky

Každodenní spirituální anáboženské zážitky