Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. Ing. Eva Kislingerová, CSc., a kolektiv

Cirkulární ekonomie a ekonomika
Společenské paradigma, postavení, budoucnost a praktické souvislosti

Kniha je monografie

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8304. publikaci

Odborní recenzenti:
Ing. Mojmír Hampl, Ph.D.,vede poradenské služby pro finanční sektor ve společnosti KPMG
doc. Ing. Michaela Krechovská, Ph.D., děkanka Ekonomické fakulty Západočeské univerzity v Plzni
prof. Ing. Danuše Nerudová, Ph.D.,   rektorka Mendelovy univerzity v Brně

Vydání knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Zdeněk Dušek
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 264
První vydání, Praha 2021
Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2021
Cover Photo © Depositphotos/Elnur_

Kniha vznikla za podpory Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích z grantu GAJU č. 121/2020/S Principy cirkulární ekonomiky v regionálním managementu vedoucí ke zvýšení efektivnosti systémů.

ISBN 978-80-271-4619-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-4618-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-3230-0 (print)

O autorech

prof. Ing. Eva Kislingerová, CSc.

Je vedoucí Katedry aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích a členkou Katedry strategie Fakulty podnikohospodářské VŠE v Praze. Těžištěm jejího profesního zájmu je podniková ekonomika, manažerské finance, oceňování a insolvence podniku, aktuálně cirkulární ekonomika. Dlouhodobě se věnuje i výzkumné práci.

Je autorkou (spoluautorkou) řady publikací, např. Manažerská ekonomika, Manažerské finance, Finanční analýza – krok za krokem, Podniková ekonomika, Oceňování podniku, Sedm smrtelných hříchů podniků… Její publikační činnost ke konci roku 2020 dosahuje 467 položek. Je členkou několika vědeckých a oborových rad na veřejných vysokých školách a redakčních rad časopisů Politická ekonomie a Oceňování. Čtyři roky byla náměstkyní primátorky hl. m. Prahy pro finance a rozpočet. Své názory rovněž publikuje na blog.idnes.cz.

Ing. Jiří Alina, Ph.D.

V současné době působí jako tajemník Katedry aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. Jeho primárním vědeckým zájmem je propojení silniční dopravy, dopravní infrastruktury s ekonomickou situací regionu a ekonomikou obecně. Během doktorského studia se věnoval nákladům dopravních kongescí. Jako pedagog se věnuje výuce mikroekonomie a makroekonomie.

Je členem České společnosti ekonomické, ediční rady časopisu Auspicia, pracovní skupiny tvorby dopravního plánu města České Budějovice a dalších organizací. Jeho zahraniční aktivity spočívají především ve společné vědecké činnosti s Georgia Southern University – Savannah a Northeastern Illinois University – Chicago.

doc. Ing. Václav Beran, DrSc.

Výzkumný pracovník, pedagog. Pracuje na Jihočeské univerzitě v Českých Budějovicích, působil na univerzitách v Německu a Velké Británii. Publikuje v časopisech a je autorem různých knih. Je spoluautorem patentu na ekologický energetický zdroj v EU a USA. Spolupracoval na projektech rozsáhlých investičních celků jako Olympia Mnichov, Národní divadlo Praha, Kongresové centrum Praha a dalších. Ve výzkumu a výuce se zaměřuje na ekonomiku dynamických procesů a jejich aplikaci v přípravě investic. Pozornost věnuje ekonomice územního rozvoje a realizaci rozsáhlých investičních celků.

doc. Ing. Ivana Faltová Leitmanová, CSc.

Na Vysoké škole ekonomické v Praze byla jmenována docentkou v oboru národní hospodářství. Ekonomii a hospodářskou politiku vyučuje a vyučovala na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, na Vysoké škole ekonomické v Bratislavě, na České zemědělské univerzitě v Praze a také na Vysoké škole ekonomické v Praze. V současné době píše a přednáší o mikro- a makroekonomických tématech se zaměřením na trh práce a regionální problematiku. Publikovala více než padesát příspěvků v recenzovaných časopisech a sbornících a jako autorka nebo spoluautorka napsala šest monografií.

doc. RNDr. Renata Klufová, Ph.D.

Pedagožka a výzkumná pracovnice na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity, od roku 2008 zde působí jako proděkanka pro pedagogickou činnost. Zaměřuje se na geografické informační systémy, demografii, ekonomickou geografii a geografii cestovního ruchu. Mimoto se věnuje aplikaci kvantitativních metod v regionálním rozvoji. Je členkou České geografické společnosti, České demografické společnosti a České asociace pro geoinformace.

Ing. Martina Krásnická, Ph.D., LL.M.

Pedagožka a výzkumná pracovnice na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity, zástupkyně vedoucího Katedry regionálního managementu a práva. Zaměřuje se na právo Evropské unie a mezinárodní právo a spolupracuje s aplikační sférou v oblasti kurzových rizik. Členka České společnosti ekonomické. Působí rovněž jako ekonomický poradce.

Ing. Martina Novotná, Ph.D.

Vystudovala Národohospodářskou fakultu Vysoké školy ekonomické v Praze, obor ekonomická statistika. Titul Ph.D. získala na Jihočeské univerzitě v Českých Budějovicích. Je členkou katedry aplikované ekonomie a ekonomiky na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. V rámci pedagogické činnosti se zaměřuje na podnikovou ekonomiku, ekonomickou statistiku a analýzu. Je autorkou řady vědeckých publikací a spoluautorkou monografií orientovaných na ekonomickou efektivnost, vztahy mezi indikátory na mikro- a makroúrovni.

Ing. Jaroslav Šetek, Ph.D.

Od doktorského studia na Vysoké škole ekonomické v Praze se zajímá o sociální dimenzi ekonomické teorie a hospodářské politiky. Tento dlouholetý zájem také směřuje na interdisciplinární vědecký výzkum a vzdělávací programy v rámci své působnosti na Ekonomické fakultě Jihočeské univerzity, a to na integrální tendence sociální a cirkulární ekonomiky v nástupu éry Průmyslu 4.0 v kontextu institucionální ekonomické teorie.

doc. Dr. rer. soc. oec. Ing. Dagmar Škodová Parmová

Děkanka Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity a členka Katedry aplikované ekonomie a ekonomiky, dlouhodobě se věnuje ekonomice a řízení služeb v kontextu regionálního managementu a cestovního ruchu. V rámci Best Business Award Fora je viceprezidentkou pro Českou republiku a členkou odborné poroty pro udělování ceny za udržitelné řízení podniku v Evropském regionu Dunaj-Vltava. Je aktivní též v odborných svazech a sdruženích, resp. vědeckých radách univerzit, např. v České společnosti ekonomické, v Österreichische Gesellschaft der Agrarökonomie, ve Společnosti vědeckých expertů v cestovním ruchu či ve výše zmíněném BBA Foru.

Ing. Antonín Šmejkal, Ph.D.

Působí na Katedře aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. Podílí se na výuce předmětů Ekonomika podniku, Manažerská ekonomika, Projektování investic, Oceňování podniku a majetku, Hodnocení veřejných zakázek a vícesemestrálního projektu FIRMA. Zároveň je členem statutárních orgánů několika firem z oblasti obchodu, cestovního ruchu, facility managementu, ekonomického, účetního a daňového poradenství. Profesně se zaměřuje zejména na oblast tvorby podnikatelských záměrů a hodnocení efektivnosti investičních projektů.

Ing. Tomáš Volek, Ph.D.

Odborný asistent na Katedře aplikované ekonomie a ekonomiky Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích. V pedagogické oblasti se zaměřuje na výuku mikroekonomie a makroekonomie. Ve vědecké oblasti se soustředí na problematiku produkční analýzy a měření efektivity využívaných výrobních faktorů. Výstupy své vědecké činnosti publikuje v časopisech a na mezinárodních konferencích. Je předsedou Akademického senátu Ekonomické fakulty Jihočeské univerzity a členem redakční rady časopisu Acta Universitatis Bohemiae Meridionalis.  

Úvodem: Cirkulární kvadratura kruhu

Kvadratura kruhu je notoricky známá antická geometrická úloha. Bylo by možné ji definovat jako na první pohled vcelku snadný úkol – narýsovat pomocí kružítka a pravítka a v nějakém nikoliv nekonečném počtu kroků k danému kruhu takový čtverec, který má stejný obsah jako zadaný kruh.

Je to onen slavný problém s transcendentální podstatou čísla π. Již antičtí matematici došli v podstatě k názoru, že řešení (euklidovské, čili kružítko-pravítkové) prostě neexistuje. Modernější matematika nemožnost řešení prokázala s naprostou jednoznačností ke konci 19. století, čímž jenom potvrdila podezření sílící již od antiky, kdy byl problém zformulován. Koneckonců už koncem 18. století se učené společnosti odmítly zabývat nájezdy amatérů tvrdících, že „na to přišli“.

Kvadratura kruhu patří mezi tři klasické antické geometrické úlohy – doplňují ji zdvojení krychle a trisekce úhlu (je třeba zopakovat, že k řešení jsou k dispozici jenom euklidovské pomůcky, takže kružítko a pravítko). Další podmínkou je omezený počet kroků, tedy nelze problému uniknout odkazem na „nekonečné dělení“. A konečně se to celé odehrává v euklidovském prostoru, nikoliv v nějakém jiném konstruktu.

Právě kvadratura kruhu se z oněch tří úloh probojovala až do obecného jazyka jako označení neřešitelného zadání, podobně jako perpetuum mobile. V pohádkovém světě bychom nalezli ekvivalent v zadání „jdi tam, nevím kam, přines to, nevím co“. Z dalšího úhlu pohledu bychom objevili něco podobného v oblíbené humoristické knize Saturnin,1 kde manžel tety Kateřiny strýc František (v době vzpomínání již zesnulý) tráví svůj život snahou vynalézt bez jakéhokoliv odpovídajícího vzdělání univerzální mýdlo vyráběné z bezcenných surovin, ale dokonale použitelné jako citlivý prostředek na mytí rukou i jako drsný likvidátor nejhorších skvrn.

Ve všech těchto snahách se odráží představa, jak by byl svět krásný, kdyby v něm neplatilo „něco za něco“ (a tedy ani takové elementární zákonitosti, jako zákon o zachování hmoty a energie). Ekonomové dávných i nedávných časů se zase s oblibou zabývali otázkou konečnosti a nekonečnosti zdrojů – právě to je základní představa malthusiánství a neomalthusiánství jakožto interpretací myšlenek anglického klasického ekonoma (a také demografa i sociologa) Thomase Malthuse.2

Co ale mají společného kvadratura kruhu, perpetuum mobile či malthusiánství? Každý z těchto pojmů umožňuje společně s jejich významovým okolím, s jejich souvislostmi určitý pohled na jeden z nejvýraznějších fenoménů konce 20. a především prvních desetiletí 21. století – stále soustavnější a cílevědomější snahu o zavádění takzvaných cirkulárních výrobních řetězců. Názory na význam cirkulární ekonomie se jistě velmi různí. Mnozí o cirkulární ekonomii hovoří jako o přechodné módě, další zase jako o nové univerzální ekonomické teorii, která jenom čeká na důslednější formulování. Jiní zase argumentují tím, že jde o v podstatě bezvýznamný detail v realitě, který má svá přirozená vysvětlení, ale který se stal politickou ideologií (podobně jako bývá v takové souvislosti používán pojem „environmentalismus“). A další ji označují velmi prostě za pokus o kvadraturu kruhu, neboť podle nich ve skutečnosti důsledná cirkulární ekonomika nemůže existovat, protože odporuje fyzikálním (a také matematickým) zákonům.

Tato kniha se pokouší přinést v českém prostředí zatím nepřítomné shrnutí právě těchto různých pohledů na existenci (nebo naopak na neexistenci) cirkulární ekonomiky (jako skutečných postupů, skutečných vztahů a skutečných produkčních a kooperačních vazeb) a případně cirkulární ekonomie (jako rodícího se oboru nebo rovnou základního směřování ekonomické vědy). Vedle toho však také publikace přináší shrnutí a analýzu legislativních kroků, které se snaží vnést cirkulární postupy do reálného života, pokouší se i o kvantifikaci „míry cirkularity“, podle níž by bylo možné z tohoto hlediska vzájemně porovnávat například jednotlivé ekonomiky. A v neposlední řadě analyzuje důvody a dynamiku vzestupu uvažování o cirkularitě (v ekonomických souvislostech).

Postupně se k tomu všemu budou hodit i tak neslučitelné či nesrovnatelné pojmy, jaké byly zmíněny výše.

Neboť pro příklad: Jakkoliv je Malthus s oblibou pomlouván až intelektuálně dehonestován jako děsivý a odsouzeníhodný cynik, je třeba se u něj zastavit a podívat se na něj i na ohlasy jeho myšlenek v dobách pozdějších s jistým novým pohledem. Pomůže nám to lépe pochopit důvody, proč mohou myšlenky cirkulární ekonomiky tak silně ovlivňovat politické rozhodovací procesy. Tyto důvody jistě do značné míry souvisejí s novým důrazem na ekologii a takto vnímanou udržitelnost lidského života na naší planetě. Jenže myšlenka neustálé obnovitelnosti, soustavné a nekonečné recyklace nevychází jen z environmentálního pohledu na svět ve smyslu čistoty ovzduší či životního prostředí jako celku. Vychází i z neustále přítomného strachu z konečnosti zdrojů a z důsledků, jaké by nastaly v případě, že klíčové zdroje „dojdou“. Jinak řečeno: Najdeme pro tento směr uvažování stejně dobře pohnutky „humanitární“ (tedy udržitelnost, zachování rodu) i pohnutky, které bychom nazvali „sobeckými“ v tom nejlepším smyslu slova s Adamem Smithem3 (tedy obavu z toho, že napříště nebude možné uspokojovat potřeby lidských jedinců způsobem, na který jsme uvykli).

Dějiny předpovědí na téma vyčerpání zdrojů jsou ostatně neobyčejně barvité. A pokud náš pohled jenom trochu zjednodušíme, pak bychom touto dobou měli podle mnoha z nich vést zničující války o poslední zbytky ropy a dalších surovin, případně o poslední kapky pitné vody.

V řadě případů budou naše analýzy či postoje poměrně kritické k tomu, že by bylo možné dosáhnout skutečné absolutní cirkularity. Jak již bylo zmíněno, zdá se to být nemožné fyzikálně i z dalších důvodů – už jenom kvůli prostému faktu degradace materiálů. Pokusíme se také alespoň v náznacích načrtnout některé další možnosti vývoje myšlení o cirkulárních řetězcích i důsledky již přijatých nebo zamýšlených opatření. K těmto úvahám se budou velmi dobře hodit některé další pojmy, které byly již zmíněny dříve.

První kapitoly knihy se zaměří na spíše obecnější otázky.

Budeme se zabývat mechanismem samotného vzniku cirkulární ekonomiky (a pojmovým vztahem k cirkulární ekonomii), především ale problematikou společenského paradigmatu, které můžeme formulovat jako zrod celkové společenské poptávky po udržitelných řešeních od otázky exhalací až po surovinové zajištění produkce. Pochopitelně se pokusíme alespoň částečně odpovědět na otázku, zda tato poptávka existuje reálně (tedy zda je doložitelná i jinak než pouze následnými politickými rozhodnutími), nebo zda jde o uměle vyvolaný fenomén.

Velkou pozornost věnujeme zjevnému rozporu mezi požadavkem „udržitelnosti“ a technologickými možnostmi, které jsou v současné době k dispozici. V této souvislosti se pečlivěji podíváme na legislativní rámce, které vznikly v minulosti nebo v současnosti vznikají a jejichž cílem je prosadit mimo jiné cirkulární ekonomiku jako obecně používaný přístup k produkčním řetězcům.

Pokusíme se také odpovědět na otázku, zda je cirkularita skutečně historická nezbytnost, která je naprosto nutná k zachování lidské existence alespoň v té podobě, v jaké ji nyní známe, nebo zda jde o pouhý konstrukt pouze vágně vztažený k realitě. A v této souvislosti se budeme také zabývat vztahem mezi cirkulární ekonomií a neomarxistickými směry ve filozofii, politické ekonomii a nesporně i v sociologii.

Důležitou podmínkou uskutečnitelnosti cirkulárních výrobních procesů je jejich technologická uskutečnitelnost a s tím spojená skutečná nákladnost. Je třeba si pokládat takové otázky, zda si za současného stavu poznání vůbec lze představit rozsáhlejší rozvoj cirkulární ekonomiky nebo zda legislativní kroky (vyvolané ať již údajnou, nebo opravdovou společenskou poptávkou) kladou nesplnitelné a nerealistické cíle. V této souvislosti je potřebné podívat se také na podporu vědy a výzkumu. Klíčová pak je následující otázka: Lze v dohledné době očekávat nějaký zásadní průlom v oblasti uskutečnitelnosti cirkulární ekonomiky z technologického pohledu?

Další část knihy se bude věnovat detailněji daňovým, regulatorním a legislativním postupům, které se v oblasti cirkulární ekonomiky využívají k její podpoře a prosazování do praxe. Pokusíme se alespoň částečně a rámcově vyhodnotit jejich dopady. S tím pak souvisí organizace cirkulárních procesů na podnikové úrovni, tedy dopady celého mechanismu prosazování cirkulární ekonomiky do podnikové sféry, do organizace práce, kooperačních vazeb a podobně.

Samozřejmě je nutné také zkoumat, jaký je vůbec stav pronikání cirkularity do skutečných ekonomických vazeb a vztahů, což vyvolává otázku, jak míru cirkularity měřit a mapovat.

Nelze pak zavírat oči před řadou rizik, která s sebou cirkulární ekonomika nutně nese – neboť pokud je prosazována daňovými, regulatorními a dalšími podněty včetně legislativy, nutně musí docházet k nečekaným konfliktům a k tomu, že v rámci tohoto procesu budou vznikat významné nerovnováhy.4 Část z nich je ekonomického charakteru a může mít dopady na efektivitu produkce a následně na konkurenční schopnost producentů. Část z nich pak má charakter vedlejších efektů – například potenciální kriminální aktivity a zneužívání systému k jiným cílům, než jaké jsou ty původní.

Snažili jsme se nepřistupovat k tématu existence cirkulární ekonomiky a především k tématu faktu jejího prosazování politickými rozhodnutími apriori hodnoticím způsobem, ale spíše z pohledu ekonomického, tedy se snahou analyzovat skutečnou efektivitu celé věci. Bránili jsme se hodnoticím postojům, našim východiskem bylo stanovisko, že cirkulární ekonomika a cirkulární ekonomie nejsou primárně ani „dobré“, ani „zlé“. Každopádně jde ale o skutečnosti, které se stále více stávají součástí ekonomických vazeb a kooperací, jde o oblast, v níž politická rozhodnutí nesporně masivně ovlivňují ekonomiku a tím i finanční stav podniků, jejich konkurenční schopnost.

Hledali jsme cesty, jak také zmapovat poměrně složitou problematiku sekundárních dopadů celé zkoumané změny. Pro ilustraci lze zmínit prostou skutečnost, že pokud tlak na cirkulární postupy vede ke snížení efektivity (například kvůli vyšším nákladům), což je legitimní předpoklad, znamená to pochopitelně za určitých předpokladů (především v případě vyšší ceny sekundárních zdrojů než aktuálních cen surovin) pokles globální konkurenční schopnosti ve srovnání s producenty, kteří nejsou pod takovým daňovým či regulatorním tlakem. To ale musí vést nutně k úvahám, jaké kroky má stát nebo společenství podniknout k ochraně vlastních producentů v případě, že v rámci společenské objednávky uměle ovlivní negativním způsobem jejich efektivitu.

Cirkulární ekonomika (jakkoliv má poměrně hluboké historické kořeny ve využívání druhotných surovin, především skla a kovů) a cirkulární ekonomie jako systém a směr bádání jsou zatím příliš mladé. Obecně trpíme celkovým nedostatkem dat k dané problematice. Proto je mnohé v této publikaci založeno na pouhých předpokladech. Jsme ale přesvědčeni, že i tak je potřebné se touto problematikou zabývat a pokoušet se domýšlet to, co poslední desetiletí zatím pouze naznačují.

Eva Kislingerová a autorský kolektiv

Poznámky

1Zdeněk Jirotka (1942). Méně vášniví čtenáři jistě zavzpomínají alespoň na televizní seriál a film z první poloviny devadesátých let.

2Thomas Malthus (1766–1834). K jeho základním dílům patří především Esej o principu populace (1798), dále pak například Zkoumání povahy a pokroku renty (1815).

3Adam Smith napsal ve své zásadní knize Pojednání o podstatě a původu bohatství národů: „Že se můžeme naobědvat, to není z dobré vůle řezníka, sládka nebo pekaře, nýbrž proto, že dbají svých vlastních zájmů. Nedovoláváme se jejich lidskosti, nýbrž jejich sobectví, a nikdy jim nevykládáme o svých potřebách, nýbrž o výhodách, které z toho budou mít.“ (Smith, 1776)

4Máme v tomto ohledu vlastní české zkušenosti, související s rozvojem solární energetiky.

1Cirkularita ajejí vztah krealitě ake společenské objednávce

Dagmar Škodová Parmová, Eva Kislingerová

Historicky lze říct, že ekonomické vztahy akooperace se rozvíjely jakýmsi přirozeným způsobem. Do jisté míry by se to dalo formulovat tak, že ekonomika ve smyslu vzájemných interakcí mezi jednotlivci apřípadně jejich organizovanými celky má charakter působení ekvivalentu přírodních či dokonce fyzikálních zákonů. Jinak řečeno: Není nic přirozenějšího než to, že se lidé snaží uspokojit své potřeby, že ktomuto cíli vyvíjejí činnost aže se snaží vynaložit co nejméně námahy kzískání co největšího užitku. Díky zkušenostem nespočetných generací víme, že modelem, který za normálních nenásilných okolností přinese nejvíce užitku, je vzájemná spolupráce. Vytváření nových anových modelů spolupráce umožňuje dosahovat stále vyšší efektivity.

Snevelkou nadsázkou je možné říct, že jsme přirozeně smířeni stím, že někteří jedinci mají vobecné rovině větší schopnosti dosahovat efektivity než jiní. Jsme také zvyklí, že kuspokojení svých potřeb využívají lidé různorodé talenty adovednosti. Přinejmenším podvědomě chápeme, že právě díky obrovské rozličnosti těchto dovedností je možné dosáhnout uspokojení velmi rozličných potřeb jednotlivých lidí. Ado značné míry jsme přijali – přinejmenším vurčitém období – představu, že jsme díky své inteligenci, dovednostem atalentům schopni neustálého rozvoje arůstu (jakkoliv je nutné dodat, že po celé dějiny moderního uvažování oekonomických vztazích je tato představa soustavně kriticky torpédována pochybnostmi ozmíněném předpokladu). Přičemž tyto ataky byly, jsou ajistě budou stavěny velmi umným způsobem ana základě velmi dobrých argumentů.

Sjistou nevelkou nadsázkou lze říct, že lidstvo vždy, ikdyž někdy podvědomě ajindy transparentně, důvěřovalo spíše vpřirozený běh věcí, kdy se dějiny díky schopnostem lidí včetně možností uspokojovat potřeby jedinců posouvají vpřed. Měli jsme proto (alespoň po většinu minulých časů) poměrně ostražitý přístup ktěm způsobům vlády, které znamenaly otevřenou apřímou snahu regulovat hospodářský život.

Nesporně se tento velmi povšechný ahrubý popis může jevit jako přehnaně zjednodušený až vulgarizující. Askutečně – neberme ho doslovně avdetailech. Důležitý je celkový trend askutečně obecné nasměrování společnosti, obecný stav společenského myšlení avnímání reality. Pochopitelně to neznamená, že takový stav panoval vždy, všude aza soustavného nepřerušovaného vývoje. Ukažme si to na několika příkladech.

Prvním je středověké město sjeho systémem řemeslníků (cechů), regulovaných trhů somezeným počtem dodavatelů, drsných dovozních poplatků (cel) nebo přímo se zákazem prodeje dovezeného zboží (přinejmenším některého). Představme si zdnešního pohledu nevelké město ajeho nepříliš rozsáhlé okolí se statky azemědělskými usedlostmi. Jde oprovázaný systém založený na právech určité činnosti. Tato práva jsou udělována vyšší instancí, ato vzávislosti na jejich významu apravděpodobně také výnosech. Některá uděluje přímo koruna, jako nejvyšší světská instance, některá mohou pocházet od regionální šlechty nebo od biskupství nebo arcibiskupství jako příslušné autority církevní. Jsou udělovány licence zajišťující na místní či regionální úrovni buď dominantní postavení, nebo přímo monopol. Klasický příklad je právo várečné, tedy právo vařit pivo.

Město představovalo se svým relativně blízkým okolím vroli dodavatele surovin apotravin vlastně úžasný konzervativní ekonomický systém. Mohlo by se říct, že právě středověké město je popřením všeho výše popsaného, že je čistou negací tvrzení, že člověk aspolečnost směřují přirozeně ana základě zákonů, které jsou stejně pevné jako zákony přírodní azákony fyzikální, kvyšší efektivitě.

Město samo je jistě časově omezeným popřením této teze. Jenže rozpad systému malých středověkých ekonomik propojených pouze tenkými potůčky obchodních vazeb (jakkoliv jistě současníkům připadal tento systém věčný) je naopak jednoznačným důkazem platnosti teze otom, že člověk je ztělesněním snahy uspokojovat potřeby smaximální efektivitou ataké vmaximální rozmanitosti. Wallerstein1 si pečlivě všímá rozvoje obchodu apřesvědčivě interpretuje vývoj, kdy původní obchod kromě několika komodit (primárně soli) stál jednoznačně na zbytných statcích. Mohutný meziregionální amezistátní obchod skomoditami nezbytnými je nepoměrně novějšího data.2

Podobně bychom mohli jako druhý příklad (zjiného konce světa azcela opačně postavený) jmenovat poněkud absurdní chování kontinentální Číny za dynastie Ming. Ta po roce 1525 částečně spálila ačástečně nechala zchátrat svou dlouhá desetiletí budovanou flotilu několika stovek lodí, které svými rozměry aschopnostmi zřejmě všechno, co vytvořila až do nástupu lodí sparním pohonem Evropa. Země připravená kexpanzi akobrovskému rozvoji zahraničního obchodu přešla během krátké doby naopak téměř do izolace. Přitom předchozí výboje aobchodní cesty vedly knesporné dynamice rozvoje ekonomiky, věd apřinášely řadu dalších benefitů, kterých se císařství za dosud neobjasněných okolností vzdalo. Výsledkem bylo dlouhodobé zaostávání, které vyvrcholilo až reálným zhroucením císařství afaktickou (ikdyž ne formální) kolonizací.

Zmíněné příklady ukazují dva odlišné postupy moci. Středověká Evropa se zřetelnou snahou ozakonzervování pořádků ustoupila řadě tlaků usilujících ozvyšování efektivity avkročila sice pomalu, ale naprosto neochvějně na cestu krozvoji obchodu akrozmělnění regulací, což vyvrcholilo vdruhé polovině 19. století avnásledující belle époque, tedy véře obrovského rozšíření hospodářských iobčanských svobod. Císařská Čína – sjednocená, mocná avpodstatě nezničitelná mocnost – naopak podlehla izolacionalismu anásledně isvým nepřátelům.

Apodobně bychom mohli interpretovat ipříklon mnoha národů knacismu (včetně příbuzných ideologií) apřípadně ke komunismu, jak se odehrával světší nebo menší intenzitou vpodstatě po celé 20. století. Oba tyto diktátorské azprincipu autoritařské politické směry stavěly méně (nacismus) nebo více (komunismus) vedle popření občanských svobod také na popření svobod ekonomických. Ikdyž ukomunistických režimů je tento jejich charakteristický rys podstatně výraznější atéměř absolutní, unacistické apřípadně dalších fašistických diktatur má také svoje nezastupitelné místo, vyjádřené pouze jinými prostředky – obvykle silnou kontrolou trhu práce, případně zaváděním prvků práce otrocké, kolonialismem nového typu, pronikáním plánování astátních regulací do formulování ekonomických cílů apodobně. Není zde prostor pro detailnější rozbor, avšak vezměme principiálně jako fakt, že zhlediska ekonomiky byl nacismus apřípadně fašismus ve svých důsledcích popřením svobodného trhu3 (jakkoliv uměly tyto ideologie umným způsobem využívat jeho výhody).

Proč se ktěmto událostem nyní vracet? Jde ovztah moci aekonomického prostředí, tedy způsobu, jak mohou ekonomické subjekty, jednotlivci iskupiny či podniky navzájem navazovat kooperativní vazby. Jak jsme viděli vuvedených příkladech, tento vztah může být vprincipu dvousměrný – může směřovat květší svobodě kooperativních vazeb (což obvykle znamená zdlouhodobého hlediska ikvětší svobodě občanské, není to však především zkrátko- astřednědobého pohledu bezpodmínečně nutné), nebo se může obrátit opačně, proti lidské přirozenosti aproti lidské podvědomé touze být efektivní apři co nejmenší námaze uspokojit co nejvíce potřeb. Pak ale budou zasaženy nejen svobody ekonomické, ale také občanské. Tento vztah vprincipu existoval vminulosti vždy. Přičemž je pouze otázkou kosmetickou, zda jsou první zasaženy svobody ekonomické apak následují občanské, nebo zda jsou nejprve negována právě práva politická aaž po nich až práva hospodářská – to je již otázka taktiky, nikoliv strategie.

Samozřejmě lze tvrdit, že existovala řada režimů nebo dějinných období, kdy byly ekonomické svobody poměrně značné, avšak svobody občanské byly omezené (nebo takový pojem nebyl ještě znám avnímán). Vždy ale šlo oobdobí zhistorického hlediska poměrně krátké adošlo ktomu vrelativně omezeném prostoru. Především však systém trpěl vždy rostoucí nerovnováhou anestabilitou.

Proč je nutné to zdůraznit? Pokud nyní budeme zkoumat jevy, které označujeme jako cirkulární ekonomika acirkulární ekonomie apokud je první ztěchto jevů prosazován, jak uvidíme později, vmnoha případech uměle, legislativou aregulací (aznamená tedy minimálně potenciální omezení ekonomických svobod, jakkoliv nesporně okrajové anikoliv principiální – například nezasahuje otázku soukromého vlastnictví), je nutné předpokládat, že pro udržení takového trendu bude vmenší nebo větší míře nutné sáhnout ikomezení ekonomických svobod avkonečném důsledku dojde ikomezení svobod občanských.

Je to znepokojivá úvaha. Vtuto chvíli ji ponecháme stranou, ale později se kní ještě vrátíme. Nyní však bude určitě užitečné podívat se alespoň letmo na některé trendy vekonomickém myšlení posledních let. Ty pak porovnáme sotázkami, které si klade cirkulární ekonomie, asodpověďmi, které na ně nabízí.

1.121. století: „Revoluční“ trendy vekonomickém myšlení

Dagmar Škodová Parmová

Vposledních desetiletích se několikrát objevily trendy, které se zdály být revolucí buď vekonomické vědě, nebo alespoň revolucí vekonomické praxi spotenciálem vyvolat zemětřesení ivteorii. Tyto trendy měly ambice být nikoliv revolucí názorovou, ale revolucí systémovou, která měla podle svých průkopníků zcela změnit náhled na celou hospodářskou problematiku. Lze to vyjádřit itak, že ambicemi těchto směrů nebyla ani tak nová interpretace skutečností adějů či dosud neznámý způsob jejich analýzy, ale uskutečnění změny jako takové – přesněji popis nějaké (podle autorů již probíhající) změny adefinice zásadních proměn doslova globálního rozsahu.

Nakonec se ale vždy ukázalo, že hlavní proud ekonomického uvažování vkonečném důsledku nebyl nijak zásadně vychýlen apouze vstřebal některé zatím opomíjené pohledy na věc nebo neprobádané problematiky. Stejně tak se ukázalo, že se hospodářský život inadále točil kolem stále stejných věcí. Snad jen stím rozdílem, že do užívaných postupů nebo například řídicích mechanismů přibyly nové možnosti, nové pohledy, nové přístupy.

Nejprve se tedy budeme věnovat deskripci aanalýze těchto ekonomických trendů anavazujících myšlenkových proudů, následně pak jejich komparaci stím, co se obvykle označuje jako cirkulární ekonomika acirkulární ekonomie. Zvláště se budeme vzávěru tohoto oddílu zabývat otázkou principiální odlišnosti popisovaných směrů ahlavního předmětu našeho zájmu.

1.1.1Nová ekonomie, alternativní destrukce akreativní ekonomika

Vposledních desetiletích nalezneme hned tři proudy myšlení, které můžeme zařadit do této skupiny.

Jako možná nejsilnější příklad se určitě nabízí jmenovat významnou myšlenkovou vlnu zpřelomu 20. a21. století, která se tehdy nazývala new economy či new economics (česky se používají přímočaré překlady nová ekonomika anová ekonomie). Součástí tohoto vzedmutí byl vedle mnoha jiných aspektů také růst významu přikládaného při hodnocení podniků takzvaným měkkým datům, tedy ukazatelům nesouvisejícím přímo súčetní závěrkou asfinančními výsledky korporací. Hlavním myšlenkovým principem tohoto směru však byl přesun pozornosti votázce vzniku kapitálu. Zatímco tradičně bychom ho měli spojovat sproblematikou organizace práce, tedy organizace vytváření nových kooperativních vazeb (včetně všech souvisejících činností, jako je například investování), nová ekonomie nachází klíčový okamžik tvorby kapitálu ve vzniku nových odvětví atechnologií (tedy například vytváření nových hodnot uspokojujících nové potřeby lidských jedinců). Základním pojmem je zde například inovace.4 Dále je třeba zmínit vysoce destruktivní myšlenkovou vlnu probíhající především vletech 2009 a2010, kdy se objevily velmi módní aspolečensky úspěšné trendy alternativní ekonomie spojené shnutími jako Occupy Wall Street. Za poznámku stojí, že vpublicistické apolitické rovině se myšlenky představitelů alternativních ekonomických pokusů mnohdy propojovaly istakzvanými konspiračními teoriemi. Ty pochopitelně nejsou ve vědeckém smyslu slova teoriemi, to je však vtéto rovině vedlejší. Zoblasti politické ekonomie si tyto výboje vybíraly jako východisko především některé neomarxistické myslitele (jakkoliv by jistě bylo možné říci, že se opíraly spíše ovulgarizaci myšlenek těchto myslitelů), přičemž pod vlivem světové finanční krize dospěly (sčasto poměrně rozličnou argumentací) kpředpokladu rychlého zániku „kapitalismu“. Jak ale víme, ten se ukázal podstatně pevnější, než protagonisté této ideové vlny předpokládali.

Zponěkud jiného pohledu bychom pak mohli uvést jako vzákladě příbuzný případ vlnu zájmu otakzvanou creative economy astím spojené metody neformálního řízení amnohé další podněty. Nelze opomenout, že vteoretické rovině se tento směr uvažování definoval vtakzvané creative economics (včeském prostředí se běžně používají pojmy kreativní ekonomika akreativní ekonomie). Co se tohoto směru týká, hlavním principem nalézané změny je opět přesun klíčového místa tvorby kapitálu zotázek organizace práce do jiné sféry – tentokrát do oblasti vytváření nových odvětví uspokojujících nové potřeby lidí (vsouvislosti stím, jak klesá časová náročnost práce nutné kuspokojení potřeb základních, nezbytných).

Iztohoto velmi základního popisu můžeme vidět, že mezi novou ekonomikou akreativní ekonomikou existuje zřetelná vývojová souvislost.5

Ztohoto pohledu bychom pak mohli pouze konstatovat, že když nyní žijeme včasech, kdy získávají velký vliv vpraxi ivteorii pojmy circular economy acircular economics (izde jsou české ekvivalenty doslovné – cirkulární ekonomika acirkulární ekonomie), není třeba to brát příliš vážně. Jakkoliv byla například nová ekonomie ve své době skutečně velmi silně akcentovaným směrem uvažování, její dnešní vliv je malý abyla zcela pohlcena hlavním proudem ekonomického myšlení. Bylo by tedy možné pouze vynést soud, že příběh cirkulární ekonomie bude stejný.

Legitimní otázkou proto opravdu je, zda nečeká cirkulární ekonomiku ajejí teoretické zdůvodňování apromýšlení (cirkulární ekonomii) podobný osud, jaký postihl novou ekonomii, alternativní destruktivní proudy nebo kreativní ekonomii: zda po několika málo letech silného zájmu asnahy okoncipování adotvoření těchto úvah do podoby svébytného směru vekonomickém uvažování tyto pojmy naopak nevyhasnou anebudou odloženy jako dočasné historické příběhy, které pouze dílčím způsobem vdetailech či vkonkrétních pohledech obohatily ekonomickou teorii, promítly se ve větší nebo vmenší míře do hospodářské praxe ataké do politiky, avšak neetablovaly se jako samostatné myšlenkové směry či proudy.

První otázka tedy zní, zda se cirkulární ekonomie stane vbudoucnosti významným či dokonce hlavním proudem ekonomického uvažování.

Ktomu, aby na ni bylo možné odpovědět aříct, nakolik se cirkulární ekonomie stane novým dlouhodobým avýznamným či dokonce převládajícím proudem ekonomického myšlení, zda se bude konstituovat jako svébytná teorie, je nutné především definovat samotnou cirkulární ekonomiku jako reálný projev zcela nového ekonomického myšlení svlastními specifickými otázkami asvlastními postupy, sdefinovanými cíli, sdefinovaným vztahem kpolitickým rozhodovacím procesům apředevším sdefinovaným vztahem kpojmu trh afunkce trhu. Dále bude nutné posoudit, nakolik se změnilo ekonomické apolitické prostředí ataké nakolik došlo kproměně společensky přijímaných paradigmat azda tedy je cirkulární ekonomie odpovědí ekonomické vědy na tyto procesy. Pokud se to ukáže jako možné, je nutné analyticky popsat rozdíly mezi myšlenkovým proudem reprezentovaným cirkulární ekonomií ajiž zmíněnými historickými epizodami nové ekonomie, alternativních směrů akreativní ekonomie. Zprincipu věci se zdá, že tento rozdíl spočívá vsamotném základu aúhlu pohledu na hospodářské otázky.

Postavme tedy tuto tezi: Nová ekonomie ikreativní ekonomie zkoumají (strochou cynického odstupu lze říct „zkoumaly“) určité probíhající anesporně iskutečně existující jevy, které byly vrámci jejich uvažování nazývány „novou ekonomikou“ a„kreativní ekonomikou“ (případně „kreativními průmysly“). Zmíněné myšlenkové proudy vytvářely zjejich pozorování určité teoretické závěry, okterých můžeme prohlásit, že byly velmi dalekosáhlé. Myšlenky alternativních směrů vekonomii reagovaly na finanční krizi zlet 2007 a2008 izní vycházející krizi ekonomickou, kterou můžeme datovat zhruba do roku 2011 či 2012 (podle regionu). Šlo tedy oreakci na skutečně hluboký otřes, způsobený dlouhodobě rostoucí nerovnováhou, která se hromadila ve finančním sektoru ekonomiky. Do jisté míry lze konstatovat, že tyto alternativní myšlenkové proudy byly „hledáním viníků“ azpůsobů jejich „potrestání“.6 Významnou roli pak hrály isouvisející události, totiž platební neschopnost řady vlád – primárně řecké, ale také portugalské, irské, islandské adalších.

Po pojmenování problému se nyní budeme zabývat analýzou některých znaků samotných zmíněných teorií, které navzájem porovnáme. Pozornost bude dále věnována vývoji převládajících paradigmat, neboť reálná ekonomika iteorie nutně reagují také na prostředí vytvářené společenským vývojem apolitickými rozhodnutími.

1.1.2Nová ekonomika anová ekonomie

Takzvaná nová ekonomie7 měla významný vliv na ekonomické myšlení především vedruhé polovině devadesátých let minulého ana počátku našeho století. Pokud problém velmi zjednodušíme, pak lze říct, že vycházela ze dvou poměrně odlišných trendů. Tím prvním byl dynamický růst vlivu technologických změn, především masového používání počítačové techniky arozvoje komunikačních sítí (mimo jiné – ale nejen – internetu, intranetu) na ekonomické vztahy akooperační vazby. Tím druhým pak bylo přesvědčení opostupném poklesu významu klasických finančních ukazatelů jako optimálního způsobu posuzování výkonnosti apředevším výhledů podniků. Vrámci úvah nové ekonomie sílil trend nahrazovat tvrdé údaje novými měkkými ukazateli, kterými byla především inovační schopnost, rychlost inovativního cyklu, zavádění nových technologií apodobně.8

Vtéto souvislosti by bylo jistě neobyčejně zajímavé zkoumat vztah konstituování aposílení vlivu nové ekonomie atakzvané dot-com bubble.9 Pokud bychom chtěli tuto investiční horečku velmi jednoduše definovat, pak platí, že během skutečně neobyčejně dynamického nárůstu užívání internetu rostla tržní kapitalizace mnoha firem, jejichž reálné finanční výsledky byly více než chabé, ale trh oceňoval primárně jejich možnosti na nově se rodícím trhu, ukterého byl předpokládán velký příští ziskový potenciál. Tvrdá data, jako především zisk askutečný vývoj tržeb, byla vdaném odvětví vnímána jako málo podstatná, důležitým prvkem byly technologické inovace apředevším rozvíjení tržního potenciálu. Zároveň byla na konci devadesátých let ze strany FED uskutečňována politika nízkých úrokových sazeb, což vedlo kvysoké dostupnosti investičního kapitálu. Roli sehrály iobavy zkomplikací spojených skoncem roku 1999 apřechodem do nového století (2000), které se ale ukázaly jako liché.10 FED na počátku roku 2000 oznámil odklon od strategie nízkých sazeb anaopak jejich růst. Zároveň se ukázalo, že Y2K ani zdaleka nepřinesl předpokládané problémy apominuly vysoké náklady vynakládané během roku 1999 na jeho zvládání. Bublina za dramatických apro mnoho investorů tragických okolností během února abřezna splaskla.11

Za poznámku stojí, že ve stejné době probíhala velmi intenzivně nová fáze globalizace adocházelo kdramatickým změnám ve světovém obchodu. Připomeňme, že vroce 1995 vznikla WTO,12 čímž je původní GATT13 doplněn oinstitucionální složku (GATT byla multilaterální smlouva upravovaná aprohlubovaná vjednotlivých jednacích kolech, přičemž její fáze jsou označovány například jako GATT 47 či GATT 94, WTO je instituce sčlenskými státy). Vznik WTO, postupné sbližování Číny ařady rozvojových zemí sGATT aposléze WTO ařada dalších dějů nebyly vrámci nové ekonomie nijak vyzdvihovány azkoumány, ale spíše pouze konstatovány jako fakta ado jisté míry jako nová paradigmata. Skoro by bylo možné říct, že docházelo kurčité záměně příčiny anásledku akmíšení dopadů relativně odlišných dějů akjejich pouze velmi nedostatečné analýze.14 Teoretické diskuse spojené snovou ekonomikou aspokusem konstituovat novou ekonomii jako převládající ideový proud vekonomickém myšlení každopádně přispěly velkou měrou kvýzkumu otázek spojených sinflací aproduktivitou15 astím, jak se měření obojího vyrovnalo sdopady technologických změn. Určité opomíjení vlivu těchto změn na globalizační tendence pro změnu některé směry bádání utlumilo – například interpretace strukturálních změn uvnitř ekonomiky USA nebyla dostatečně obohacena zkoumáním změny struktury dovozu apředevším cenové struktury dovozu oproti předchozí domácí produkci (import produktivity vpodobě dovozu za nižší ceny).

Je tedy zjevné, že nová ekonomie ve smyslu vědy primárně reagovala na existenci fenoménu, který byl obvykle nazýván nová ekonomika. Tímto jevem byl pro teoretiky tohoto směru primárně vzestup informačních technologií, který započal ve skutečnosti již vhlubokých osmdesátých letech, ale zvláště silně se projevil právě ve druhé polovině let devadesátých stím, jak se počítače začaly zapojovat do sítí, jak se dynamicky zvyšovala možnost přenášení informací zmísta na místo apředevším jak narostly možnosti průběžné komunikace více subjektů vreálném čase.16 Teoretici nové ekonomie odvozovali ze síťových uspořádání aznových obchodních modelů existenci strukturální změny kooperačních ekonomických vazeb. Pouze sekundárně se pak dostalo ina otázky globalizace apříbuzné děje.

Nová ekonomie se nikdy neoprostila od své poměrně úzké základny, na níž byla postavena, totiž na zkoumání dopadů určité konkrétní množiny jevů souvisejících scomputerizací apozději digitalizací. Zájem otento trend tedy začal vcelku jasně opadávat ve chvíli, kdy byl daný fenomén popsán aalespoň vjeho základech ekonomicky prozkoumán, především pak ale ve chvíli, kdy se otuto množinu jevů začaly do hloubky zajímat ihlavní myšlenkové proudy ekonomické vědy aanalyzovat tyto skutečnosti ze svých ideových východisek apomocí svých metodologických postupů.17

1.1.3Alternativní směry

Jakkoliv by bylo jistě zajímavé izábavné věnovat podstatně větší pozornost alternativním směrům ekonomické teorie reagujícím na světovou finanční krizi, zabralo by to nepřiměřeně prostoru. Budeme si proto muset vystačit sněkolika základními konstatováními.

Prvním je, že všechny tyto myšlenkové výboje byly součástí nejprve živelné aobčanské, později pak vpodstatě organizované apolitické reakce na velmi specifickou finanční krizi roku 2007, následnou ekonomickou krizi vletech 2008 až zhruba 2010 asouvisejícími otřesy finančních trhů přetrvávajícími zhruba do roku 2012. Dopady na některé národy ana konkrétní ekonomické vrstvy byly extrémně silné, což vcelku pochopitelně vedlo kvelmi odlišným arozsáhlým společenským reakcím. Vedle protestních hnutí fungujících přímo vulicích se proto velmi rychle objevil ivýznamný odraz těchto nálad vteoretické rovině. Ten se však pochopitelně nezrodil jako zcela nový prvek, logicky navázal na existující směry přemýšlení oekonomice. Charakteristickým znakem dané doby bylo ale „hledání poučení“ ztoho, co vedlo ke krizi aktomu, že skutečně ničivě dopadla na množství drobných astředních investorů, na fondové penzijní systémy ana řadu dalších oblastí, přes které významně ovlivnila existenční výhledy aživotní úroveň doslova desítek milionů jednotlivců arodin. Společným rysem nálad ulice análad části akademické obce bylo hluboké zklamání arozčarování zdůvodů krize. Nevycházelo tolik ze skutečností existence snížení ekonomického výkonu (neboť samotný pokles ekonomiky není nic zásadně neobvyklého), ale spíše ze zjištění, která se týkala mechanismů chování velkých finančních institucí. Právě to bylo důvodem mimořádně silné touhy apotřeby označit systémovou chybu. Pochopitelně není možné přehlédnout velmi sdílenou avpodstatě pravdivou představu, že po letech privatizací zisků znovu došlo kdrastické socializaci ztrát.

Druhým rysem je, že jak publicistické, tak iteoretické projevy související se společenským odporem vůči finanční krizi ajejím důvodům vté či oné míře vcelku pochopitelně navazovaly na marxismus aneomarxismus,18 korporativismus adalší směry, které byly jen pár měsíců před krizí považovány téměř za beznadějně mrtvé.19

Avšak skutečně alternativní výboje ekonomického myšlení propojené přímo shnutím Occupy Wall Street aspodobnými hnutími ve Španělsku, Řecku adalších zemích nepřežily období krize anásledných otřesů na světových finančních trzích. Tím však vžádném případě nemůže být řečeno, že by některé zmyšlenkových výsledků těchto úvah nepronikly do hlavních proudů uvažování, adokonce do politické praxe.

Po revolucionářích zprotestních hnutí zde zůstal (azároveň pronikl přímo do hlavního proudu ekonomického bádání) především zájem ootázky nerovnosti příjmů ajejich dopadů. Ruku vruce jde ijiž zmíněný obnovený zájem omarxismus apředevším neomarxismus. Jedním zpříkladů může být významný vliv, jaký především během druhého desetiletí našeho století získali ekonomové zabývající se mechanismy koncentrace jmění akapitálu, zvláště pak Thomas Piketty.20

Souhrnně lze říct, že alternativní směry ekonomického myšlení tak nebo onak spojené sprotestními hnutími vyvolanými finanční krizí posílily jak společenský, tak iteoretický zájem ořadu citlivých otázek na pomezí ekonomie apolitiky. Jedním ztěchto témat je problematika progresivního zdanění příjmů jak fyzických osob, tak korporací. Podobně je tomu uotázky progresivního zdanění majetku neboli daně zbohatství, výrazně se také zvýšila intenzita diskusí ospeciálním zdanění finančních institucí (především bankovního sektoru). Samozřejmě nelze pominout problematiku zdanění nadnárodních firem. Koneckonců není jistě nic překvapivého, když poznamenáme, že všechna tato témata patří ktradičním otázkám řešeným marxistickými aneomarxistickými ekonomickými školami.

Nebude příliš velká nadsázka, když tuto odbočku uzavřeme konstatováním, že ikdyž se skutečně revoluční požadavky protestních hnutí formulované obvykle vprovoláních nebo novinových či publicistických textech rozplynuly včase, voblasti ekonomické teorie se tyto alternativní směry vklínily do již existujícího, ale před krizí téměř polozapomenutého či přesněji málo významného neomarxistického proudu. Platí to vtakové míře, že Thomas Piketty21 byl ve druhé polovině druhého desetiletí označován za nejvíce citovaného ekonoma dané doby, nebo že se Immanuel Wallerstein po letech spíše uctivého zájmu oautora myšlenky světového hospodářského systému22 stal znovu žádaným avzývaným autorem.

1.1.4Kreativní: ekonomie, ekonomika, třída, průmysly…

Jak tedy bylo vidět, alternativní myšlenky protestních hnutí se sice rozmělnily, ale vtéto podobě se staly součástí vpodstatě zcela oficiálních ado jisté míry dokonce názorově velmi vlivných proudů. Poněkud jiný, přesto mimořádně zajímavý (avkonečném výsledku podobný) byl vývoj dalšího fenoménu konce 20. aprvních desetiletí 21. století – takzvané kreativní ekonomie (creative economics).23 Ta se vrůzných podobách soustavně objevuje vekonomických diskusích ado jisté míry následuje osud nové ekonomie – stává se postupně pevnou (jakkoliv dílčí) součástí hlavních myšlenkových proudů.

Principem kreativní ekonomie je přesvědčení, že rozhodujícím impulzem ekonomického růstu je kreativita, inovační schopnost aznich plynoucí benefity umožněné vmimořádném rozsahu využíváním nových technologií anových postupů. Všechny ostatní přítomné prvky organizace kooperací mezi ekonomickými subjekty pak pouze určitým způsobem slouží tomu, aby se mohly benefity kreativity projevit. Kreativita sama osobě není odvětvová, může se projevovat aprojevuje se ve všech oblastech hospodářství.24 Specifickou oblastí však je kreativní průmysl, který bychom vpodstatě mohli označit také za průmysl zábavní (od počítačových ajiných her až po komerční zhodnocení umění).25 Obecně se oblasti ekonomiky dají rozlišit na ty, kde je stále velký prostor pro kreativitu (atedy velký prostor pro inovace, novou tvorbu, nové produkty ataké nové třídy produktů), ana ty, kde již je prostor pro kreativitu vyčerpán apokud nedojde knějaké technologické změně nebo výraznému impulzu, tak se ani neobnoví.

Mezi první oblasti patří pochopitelně průmysly, které se dynamicky rozvíjejí atechnologicky rostou (například 3D, sdílení hudby atak dále), nebo průmysly spojené smobilní komunikací (rychlý vývoj mobilních telefonů aaplikací do nich). Vtéto souvislosti lze jako jeden ze znaků kreativních průmyslů chápat to, že se vtěchto odvětvích odehrává rychlý technologický vývoj nebo že jde oprůmysly produkující ojedinělé „výrobky“ (na pomezí uměleckého díla) či služby. Do oblasti druhé pak patří například těžební průmysl, tradiční energetika nebo těžké strojírenství. Znovu zjednodušeně jde oodvětví, která nejsou technologicky inovativní ajejichž produktem je navzájem zaměnitelná masa stejných výrobků (třeba ve smyslu tun paliva). Vkonečném důsledku lze tedy rozlišovat kreativní odvětví ive smyslu nových arychle se měnících oblastí ekonomiky.26

Teoretici kreativní ekonomie se však nezastavili unárodohospodářské roviny věci. Podle nich popsané změny avzestup kreativních průmyslů přináší ivznik celé nové společenské třídy či vrstvy – kreativní třídy.27 To znamená, že tato teorie expandovala ido oblasti sociologie.28

1.1.5Kořeny kreativní ekonomie ajejí souvislost scirkulární ekonomií

Kořeny kreativní ekonomie lze najít vdílech, která vznikla podstatně dříve než na přelomu tisíciletí. Josef Schumpeter konstituoval vnávaznosti na některé Marxovy myšlenky pojem kreativní destrukce již na konci první poloviny 20. století.29 Marx zase navázal volně na Darwina ajeho představu, že starší avývojově méně dokonalé druhy ustupují novým, lépe uzpůsobeným druhům. Tuto představu překlápí do společenského prostředí, když méně dokonalým uspořádáním (ve smyslu těm méně odpovídajícím lidskému naturelu aspravedlnosti) ustupují uspořádání starší.

ISchumpeter nicméně vytváří vizi postupného zániku kapitalismu právě díky všudypřítomné kreativní destrukci, která dělá zkapitalistického systému dynamické uspořádání bez schopnosti zachovat stacionární pozici. Tento vývoj dospěje vurčité fázi tak daleko, že kapitalismus ve své dané podobě zanikne – otázka pak je, zda sám sebe transformuje do vyšší formy, protože přestane vyhovovat novému stadiu vývoje ekonomických vztahů, nebo zda dojde ke změně jiného charakteru. Celou jednoznačnost jeho postoje ve věci budoucnosti kapitalismu ostatně velmi trefně postihuje krátká pasáž zúvodu knihy: „Může kapitalismus přežít? Ne, myslím, že ne.“30

Bylo by však chybou vidět autora jako tradičního socialistu – ktomu má ve skutečnosti velmi daleko. Schumpeter nevidí konec kapitalismu vjeho nízké efektivitě nebo vorganizačních nedokonalostech. Právě naopak: kapitalismus vjeho koncepci ve svém původním smyslu slova zanikne, protože se paradoxně zhroutí pod tíhou vlastního úspěchu, koncerny nahradí tradiční malé adrobné podnikání, čímž zničí buržoazii jako třídu, akciové vlastnictví převálcuje rodinné firmy, krátkodobý pohled zničí představu budování dynastie atak dále. Převáží utilitární rozum, který zcela vytěsní kapitalistický étos.

Za prvé, buďme spravedliví. Představy jednotlivých autorů zmíněného sborníku se od sebe značně liší, což je mimořádně zajímavé mimo jiné proto, že jinak vpodstatě vycházejí ze stejných neomarxistických východisek – docházejí však každý na značně odlišná místa.

1.1.6Další aspekty kreativní ekonomie

1.2Zrod apojmová podstata cirkulární ekonomie

Eva Kislingerová

1.2.1Má cirkulární ekonomie oporu ve společnosti?

1.2.2Pojmová podstata cirkulární ekonomie

1.2.3Je cirkulární ekonomie reakce nebo startér strachu lidstva?

1.2.4Důsledky existence paradigmatu

1.3Některé ekonomické aspekty cirkulární ekonomie

Eva Kislingerová

1.3.1Základní ekonomické postřehy

1.3.2Zásadní odlišnost cirkulární ekonomie od zkoumaných teorií

1.3.3Paradoxy případné globalizace paradigmatu

1.3.4Základní obrys cirkulárního produkčního řetězce

1.3.5Je cirkularita novinka?

1.3.6Ilustrativní příběh elektroodpadu apračky

1.3.7Ilustrativní příběh hliníku – neschopnost udržení cyklu

1.3.8Několik dalších poznámek kekonomickým souvislostem

1.4Ideologická podstata cirkulární ekonomie

Eva Kislingerová

1.4.1Malthus

1.4.2Další kořeny touhy po cirkularitě

1.4.3Definice aideologická podstata cirkulární ekonomie

1.5Důsledky prosazování cirkulární ekonomiky

Závěr

Literatura

Poznámky