Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Rachel Vincentová

Rudý vlk

Přeloženo z anglického originálu Red Wolf vydaného

nakladatelstvím HarperCollins Publishers v New Yorku

v roce 2021.

Published by arrangement with HarperCollins

Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers.

Copyright © 2020 by HarperCollins

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 8371. publikaci

Překlad Magdalena Farnesi

Odpovědná redaktorka Olga Tesařová

Redakční úprava Kateřina Cinková

Grafická úprava a sazba TypoText

První vydání, Praha 2022

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2022

Translation © Magdalena Farnesi, 2022

ISBN 978-80-271-4708-3 (ePub)

ISBN 978-80-271-4707-6 (pdf)

ISBN 978-80-271-3154-9 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Napsat tento příběh pro mě znamenalo zvláštní výzvu – i přesto, že jsem se tím vracela ke svým kořenům. Bavila mě však každá myšlenka vyprávění, každá jeho věta, každé slovo! Jenže když chce člověk přeměnit příběh v knihu, většinou na to sám nestačí, a tak je na místě poděkovat.

Děkuji tedy Marii Barbové, původní editorce tohoto textu, jejíž nadšení pro mou „miniarmádu Červených karkulek“ dostalo věci do pohybu. Děkuji také své agentce Ginger Clarkové, neboť ta přeměnila nápady v činy.

Zvláštní dík patří Catherine Wallaceové: její vize dala knize konečnou podobu a ona sama mi poskytla nedocenitelné rady. Milá Catherine, jsem moc ráda, že jsem dostala příležitost s tebou pracovat!

Velmi vděčná jsem grafickému oddělení nakladatelství HarperCollins. Vznikla zde totiž jedna z nejkrásnějších obálek, na nichž stojí moje jméno. Moc se mi líbí i vaše grafické zpracování celé knížky. Vážně. Zbožňuju ho. Od začátku do konce.

Děkuji také týmu redaktorů a produkčních za jejich neuvěřitelný cit pro detail a za to, že vychytali všechny chyby, které se mi při psaní do textu vloudily.

Nejvděčnější jsem ale vám, kdo si tuto knihu přečtete a rozhodnete se vpustit si Adélu a její příšerky do srdce. Ať vás ve spánku chrání!

Rachel Vincentová

Jennifer Lynn Barnesové,

která mi připomněla,

jak moc může člověka bavit

návrat ke kořenům.

[ JEDNA ]

Temný les vzdychal – hluboký, strašidelný zvuk byl víc než jen nářkem rozhoupaných větví. Otočila jsem se s košíkem zavěšeným na pravém lokti a zadívala se daleko do lesnaté krajiny, která z velké části obklopovala Oakvale. Dech se mi před ústy zimou srážel do bílého obláčku. Poblíž lesa bylo chladno dokonce i uprostřed léta, ale za jasného zimního dne, jako byl ten dnešní, se úplně stačilo zadívat do nepřirozené tmy mezi stromy, aby mi přejel mráz po zádech.

Po mé pravici plápolala louč zavěšená na kůlu zaraženém hluboko do zmrzlé země. O pár metrů dál hořela jasným světlem další pochodeň a někde za ní ještě spousta jiných. Všechny dohromady tvořily kolem vesnice kruh – ochrannou svatozář světla. Strážci z naší vesnice se za každého počasí starali, aby nikdy nevyhasla.

Protože les byl plný příšer a příšery se světla bojí.

Moje pochůzka do Bertrandovy chaty naštěstí přes les nevedla. Přesto mě po cestě zpátky temnota stromů podivně lákala, a tak jsem se místo toho, abych šla rovnou domů, vydala po obvodu vesnice až za pastviny a úhory. Temný les mě vábil už odmalička a volal svůdným hlasem, ale zároveň mě varoval. Nehodlala jsem se jím řídit, což mi však nebránilo alespoň mu naslouchat.

Něco zašustilo, jako by se po zemi plazil had. Kostnaté větve zachrastily. Potom jsem zaslechla svoje jméno. Přinesl mi ho chladný vánek odněkud z útrob lesa jako tichou prosbu.

Adélo! Pomoz!

Srdce mi sevřela stará bolest. Ten hlas nepatřil nikomu jinému než mému otci.

Umřel před osmi lety. Sice jsem věděla, že mě ve skutečnosti z lesa nevolá on, přesto se mi jen stěží dařilo hlas ignorovat.

Znepokojeně jsem se od lesa odvrátila a zamířila domů. Najednou jsem si uvědomila, jak dlouho mi můj výlet kolem vesnice trval. Když jsem přecházela přes osiřelé pastvisko, zaslechla jsem za sebou kroky.

„Adélo…“

Leknutím jsem nadskočila. Za mnou stál Grainger Colbert. Nemohla jsem se ubránit úsměvu. Také jemu se koutky úst postupně zvedaly, jak se vzdálenost mezi námi zmenšovala, a jeho oříškové oči si mě radostně měřily. Když jsem zjistila, jak se na mě dívá, hned mi zahořely tváře. V kožené vestě, holínkách a s mečem u pasu mu to moc slušelo. Při pomyšlení, že tenhle krásný kluk má oči jen a jen pro mě, se mi po těle rozlilo příjemné teplo a to nakonec zahnalo i chlad zimního dne. A lesa.

Rošťácky mě zatahal za lem obnošeného hnědého pláště. „Děláš roznášky?“

„Zrovna jsem skončila.“

„Tak to máš určitě čas si popovídat?“

Ve snech jsem měla na povídání s Graingerem celé dny a noci, ale dnes… „Možná chviličku. Dneska je úplněk, takže…“

„Zase půjdeš do černého lesa?“ Úsměv mu pohasl a vystřídaly ho obavy.

„Půjdu s mámou. Babička na nás spoléhá.“

Grainger se přitočil blíž a zadíval se mi do očí tak hluboko, že se mi srdce rozbušilo jako splašené. „Tvoje babička by se měla konečně přestěhovat do vesnice. Je hloupost, aby tam venku někdo bydlel tak sám a daleko od lidí. A ještě taková stará paní!“

„To jí říkám už celé roky. Možná že dnes mě konečně poslechne.“ Ale ve skutečnosti jsem v to už ani nedoufala. Babička žila sama v lese ještě v době, kdy jsem ani nebyla na světě, a přežívala jen díky tomu, že se z palouku, kde stála její chaloupka, vydávala dál do lesa jen zřídka. Její ostrůvek denního světla v moři stínů ji chránil.

Opravdové nebezpečí hrozilo jen na cestě od nás k ní.

„Pro dvě samotné ženy tam venku není bezpečno,“ naklonil se ke mně Grainger a znovu mě zatahal za plášť. Nosem se mi otřel o vlasy, když zašeptal: „Až se vezmeme, budu s tebou za babičkou chodit já, pokud na těch návštěvách budeš pořád trvat.“

Krev mi tepala ve spáncích tak divoce, že to Grainger musel slyšet. „A ty bys mě tam vážně doprovodil?“

Ruka mu bezděčně spočinula na rukojeti meče. „Strážci chrání celý Oakvale.“ A jednou, až jeho otec půjde na odpočinek, se Grainger stane jejich velitelem. „Myslíš, že bych nechránil vlastní paní?“

Paní. Stačilo na to jen pomyslet a už jsem se zase spokojeně usmívala. Zvedla jsem k němu pohled. Milovala jsem Graingera od svých dvanácti, když ode mě odehnal bratry Thayerovy, protože se mi za mlýnem posmívali kvůli zrzavým vlasům. Grainger tehdy řekl, že mám krásné vlasy. Potom mi ukradl první polibek a přísahal, že si mě jednoho dne vezme za ženu.

Od té doby se nehnul od mého boku a dělal vše pro to, aby o jeho plánech do budoucnosti všichni věděli, i když s ním o moji lásku zatím nikdo nesoupeřil. Ačkoli jsme se už dobře znali, nikdy to mezi námi nepřestalo jiskřit. Ten plamínek ožil pokaždé, když se jeho ruka letmo dotkla té mé nebo na mně ulpěl jeho pohled. Kdykoli mě tajně políbil…

„Uplynul měsíc od chvíle, kdy jsem tě požádal o ruku. Doufal jsem, že už budu mít dávno odpověď.“

„A já jsem doufala, že ti ji budu moct dát,“ opáčila jsem a zachumlala se do pláště, aby mi nebyla zima, „ale když si chci s matkou promluvit, má najednou hromadu práce.“

„Poprosím otce, aby to trochu popohnal.“

„Ne, to nedělej.“ Přestože se k sobě Graingerův otec a moje matka vždycky chovali zdvořile, matka se před ním ve skrytu duše měla na pozoru. Nikdy mi sice neřekla proč, ale hádala jsem, že to má co do činění s otcovou smrtí.

„Promluvím si s ní cestou k babičce. Tam se mi nevykroutí, když půjdeme samy lesem.“

Grainger vážně pokýval hlavou. „Ale slib mi, že na sebe dáte pozor.“

„Budeme se držet na cestě a nebudeme nikde zastavovat. Však do lesa nejdeme poprvé,“ ujistila jsem Graingera a postavila se na špičky, abych mu vlepila pusu na tvář. „A jestli se pak večer stavíš, povím ti, jaká dobrodružství jsme zažily. Bude to, jako bys s námi do lesa šel sám.“

„Tak to se těším,“ zasmál se, chytil mě kolem pasu dřív, než jsem stačila dopadnout na paty, a ukořistil si polibek přímo na rty. „Zrovna jsem zkontroloval všechny louče. Do soumraku mám hlídku. Doufám, že konečně dostanu tu lišku, která paní Girardové krade vajíčka. Čekej mě, jakmile se setmí.“

„Ty jsi ty louče kontroloval sám?“

Když jsem se narodila, obklopoval les Oakvale jen ze tří čtvrtin, ale za šestnáct let, co jsem na světě, se rozrostl tak, že se teď rozkládal kolem celé vesnice, až na kousek krajiny, kde přirozenou hranici tvořila řekla. Což znamenalo, že i loučí teď bylo víc než v době, kdy jsme byli malí a vesnické stráži začal velet Graingerův otec.

Teď mi kontrola loučí přišla jako příliš velké sousto pro jednoho jediného člověka.

„Ne, měl jsem na starosti jen východní polovinu kruhu. I tak jsem tím strávil celé dopoledne.“

„A slyšels z lesa nějaké zvuky?“ Viditelnost je tam jen na pár metrů, takže zrakem člověk žádné informace nezíská, zato je les málokdy tichý.

„Dneska jen nějaké vytí a chrochtání. Takové to hrdelní a naštvané, jako by se na tebe chystal ze tmy vyrazit rozzuřený býk.“ Grainger dobře věděl, že nic takového se díky pochodním nestane, přesto mu z té představy nebylo dobře po těle. „Před pár dny jsem ale zaslechl strýčka.“

Rufus Colbert byl stejně jako jeho bratr a synovec členem stráže, ale před dvěma lety zemřel.

„Vím, že to je jen takový přelud,“ zamračil se Grainger ještě temněji, „ale stejně mi z toho běhá mráz po zádech.“

„Mně taky. Dneska na mě z lesa volal táta.“ Zase.

Rychle jsem tu nepříjemnou vzpomínku zahnala a raději se soustředila na mladého muže přede mnou. Vždycky je lepší myslet na slibnou budoucnost než na minulý zármutek. „No, potom ti jménem celé vesnice děkuji za ty louče.“ Péče o pochodně byla jednotvárná, ale klíčová část ochrany Oakvalu. Dmula jsem se hrdostí, že ten úkol svěřili právě mému milému, který se ochraně nás všech věnoval celým srdcem. Grainger byl dobrý muž. Silný, rytířský a čestný. A dost hezký na to, abych na něho mohla myslet celé hodiny při hnětení těsta v pekárně. Což mi připomnělo… „Musím už jít, máma mě čeká, ale slibuju, že se určitě vrátíme před soumrakem.“

„Tak zatím,“ rozloučil se a zadíval se mi na rty, na nichž ještě ulpívala chuť těch jeho.

„Těším se.“

Grainger se na mě usmál tak vřele, že mi najednou bylo teplo jako u ohníčku. „Přeji vám pěkné odpoledne, slečno Duvalová,“ dobíral si mě.

„I vám, pane Colberte,“ houkla jsem rošťácky přes rameno, když jsem zamířila zpět do vesnice. Jeho pohled jsem cítila v zádech až do chvíle, kdy jsem zmizela za společnou stodolou.

Po cestě domů jsem minula dva tucty přikrčených chalup s doškovými střechami. V některých už jsem dnes ráno byla, když jsem jejich obyvatelům nesla pečivo z máminy pekárny. Většina rodin na okraji vesnice si žitný chleba sice nemohla dovolit, ale právě k nim jsem s donáškou chodila nejraději, protože byli vděčni i za ten nejobyčejnější.

Ve středu vesnice potom stály větší, bytelnější budovy. V nich sídlili zákazníci s dražšími objednávkami, kteří si v jednom kuse stěžovali na velikost, cenu nebo kvalitu pečiva a nic jim nebylo dost dobré. Ve skutečnosti jim ale ze všeho nejvíc vadilo, že jedinou pekárnu v Oakvalu mají právě Duvalovic ženy.

Zrzavé čarodějnice, šeptali si vždycky, když měli pocit, že je neslyšíme, a často právě tehdy, když jsme je slyšely velmi dobře.

S hrdě zdviženou hlavou jsem prošla kolem jejich domů a vydala se přes širokou, bahnitou ulici až k zámku barona Carreho, místního pána. Teď zela jeho rezidence prázdnotou, protože vlastnil i jiné domy, a kdo měl dost prostředků na to, aby trávil kruté zimy někde jinde než v Oakvalu, ten se tu do jara neukázal.

Jelikož naši vesnici obklopoval temný les, jediná obchodní cesta sem vedla jen po řece. Pokud se někdo chtěl bezpečně dostat z Oakvalu nebo do něho, musel plout na člunu. Během zimy ale řeka zamrzla, a tak jsme až do jarního tání žili odříznuti od světa jako trosečníci.

Baron Carre i s personálem se odporoučel už víc než před měsícem, jen pár dní předtím, než uhodily první mrazy. S ním samotným a jeho ochranou jsme tedy mohli počítat zase až na jaře. A návštěvy nebo kupci sem v zimě zabloudili jen málokdy, pokud vůbec.

Za baronovým zámkem jsem se pustila dolů po rozbahněné pěšině až na široký, obdélníkový rynek – do samého srdce vesnice. Na jedné straně mu vévodil kostel z ručně tesaných prken. Postavili ho, když mi bylo osm. V tom roce se narodila i moje mladší sestra Sofie. Na druhém konci náměstí se tyčil Laurentův dům, druhá největší budova ve vesnici a jediná postavená výlučně z kamene.

Chvatně jsem přešla náměstí a zadržela dech, když jsem míjela tlustý kůl zajištěný haldou kamení. Popel už z nich dávno smyl déšť, přesto si kůl navždy ponese jizvy od plamenů, kterým musel čelit. A taky zůstane připomínkou utrpení všech mužů a žen, kteří u něho shořeli, aby byla chráněna bezpečnost vesnice.

Z toho pohledu mě mrazilo skoro stejně jako z temného lesa, a tak jsem raději jako obvykle odvrátila zrak. Koutkem oka jsem zachytila pohyb. Přes náměstí pochodoval hbitým krokem nějaký kluk. Vlastně spíš muž.

„Šimone!“ zavolala jsem na něho a nejstarší z Laurentových synů se ohlédl. Když mě uviděl, rozzářil se tak, že rázem rozjasnil i tuhle blátivou díru. „Kam ten spěch?“

„Mám dobré zprávy, Adélo!“ zahalekal nadšeně a pokračoval dál pozadu jako rak, jen aby ze mě nemusel spustit oči.

„No tak se poděl!“

Šimon se zasmál. „Však se to brzy dozvíš! Uvidíme se večer!“

„Večer?“ zeptala jsem se zmateně, ale to už Šimon klusal domů.

Z komína našeho domu, nejmenší budovy na okraji náměstí, se linul kouř a vůně čerstvého chleba. Neubránila jsem se úsměvu, když jsem malým čelním okénkem s otevřenými okenicemi uviděla mámu. Stála uprostřed místnosti, oběma rukama hnětla těsto, a když občas poprášila pracovní plochu, vzedmuly se ke stropu bílé obláčky žitné mouky.

Naše chalupa možná nebyla tak veliká jako dům Laurentových, ale na rozdíl od stavení na okraji vesnice měla ještě oddělenou ložnici. Jinak to ani nešlo – většinu domku zabírala veliká pec a pracovní stůl. Líbilo se mi u nás doma i proto, že kromě zastrčené komůrky na spaní tam bylo ještě dost prostoru pro občasné zákazníky, kteří si u nás sice nekupovali chleba, ale aspoň si pronajímali místo v peci. Možnost popovídat si při práci se sousedy pro mě byla korunou celého týdne, zvláště pak za dlouhých, studených zimních měsíců, které jsme většinou trávili zalezlí v chalupě.

Těžké dřevěné dveře zavrzaly, když jsem se do nich opřela a vešla dovnitř. Na prahu mě ovanula vůně mletého hovězího. Hned se mi začaly sbíhat sliny.

„Adélo!“ vypískla Sofie, jakmile jsem za sebou zavřela a nechala venku zimní chlad. Moje osmiletá sestra vstala ze židle u menšího kuchyňského stolu a hodila na pomoučněný vál jako pěst velkou kuličku těsta. „Dělám nám k obědu masový koláč!“ pochlubila se.

„Spíš sobě,“ opravila ji matka se shovívavým úsměvem. „Adéla má ještě jednu donášku.“

„Masový koláč?“ povytáhla jsem obočí a vrhla na mámu významný pohled. Očima jsem ale hned sklouzla k bublajícímu kotlíku nad ohněm. Dnešní objednávky se ničím nelišily od ostatních dní – většinou jsem roznášela obyčejné placky z žita nebo ječmene. Když jsem ráno odcházela, po čerstvém hovězím tu nebylo ani stopy. A vida, teď máma hněte hutný korpus na masový koláč. Vlastně jsme maso – snad kromě toho kousku uzenáče ze zásob – nejedly více než týden. „Co slavíme?“ zeptala jsem se.

„Laurentovi se konečně dohodli s Rousseauovými,“ oznámila máma.

Ani se nedivím, že se Šimon křenil od ucha k uchu.

Máma se na mě pozorně zadívala, jako by čekala na moji reakci.

„Tak to mám radost! Elena musí být v sedmém nebi!“ dala jsem najevo, jak mě to těší, položila jsem košík na druhou stranu stolu a pokusila se za úsměv skrýt vlastní nespokojenost, že já na schválení žádosti o ruku musím tak dlouho čekat.

Proč matku tolik zajímalo, jak budu reagovat na zprávy o zásnubách své nejlepší kamarádky, když se o Graingerově žádosti se mnou odmítala bavit?

Hned se zase vrátila k těstu. „Dneska večer se budou slavit zásnuby,“ utrousila jen. To většinou znamenalo, že slavila celá vesnice. „Pan Laurent si u nás zadal velikou objednávku. Jakmile šoupneme masové koláče do pece, musím si zadělat na rozinkový chleba a jablečný koláč. A k tomu všemu musíme ještě upéct placky pro obyčejné zákazníky jako jindy.“

Vykulila jsem na mámu oči. „To je sice hezké, ale vypotřebujeme na to většinu zásob medu a dobře víš, že až do jarního tání sem žádná nová dodávka nedorazí.“

„Já to přece vím, Adélo, ale ty peníze, které si tak přepychovou hostinou vyděláme, se nám teď v zimě budou hodit. Vždyť je to hotové požehnání!“

Stáhla jsem z košíku utěrku. „Paní Bertrandová nám posílá půl libry soleného vepřového a děkuje za placky.“ I jiní sousedé nám platili uzeným masem a zimní zeleninou jako tuříny, zelím a bramborami. „Myslíš, že bys mě mohla chviličku postrádat, když ti slíbím, že se na ten jablečný koláč vrhnu hned, jak se vrátím? Ráda bych poblahopřála Eleně.“

Elena Rousseauová byla mou nejbližší kamarádkou od chvíle, kdy jsme byly dost velké na to, abychom s hadrovými panenkami v ruce běhaly samy po pastvinách na západním okraji vesnice. Elena platila v Oakvalu za nejhodnější a nejplašší děvče. I když jsem se skutečně nemohla dočkat, až jí pogratuluju, taky jsem ji chtěla ubezpečit, že jí Šimon bude dobrým manželem. Stejně jako Grainger byl i on dobrý člověk a jeden z těch, kteří mne a moji rodinu kvůli zrzavým vlasům nepodezírali z ničeho nekalého a nešířili neopodstatněné povídačky.

Věděla jsem, že Šimon má Elenu rád a že se o ni postará. Kromě Graingera ve vesnici nebylo lepšího svobodného muže.

„To bude muset počkat do večera,“ opáčila máma a posypala těsto další vrstvou mouky, aby se jí nelepilo na ruce. Sofie to všechno u menšího stolu opakovala po ní. „Zabalila jsem ti chleba s rozinkami a taky jeden žitný bochánek pro babičku,“ ukázala zamoučněnou rukou na dva v plátně zavinuté balíčky na krbové římse. „Jdi rovnou k babičce a nescházej z cesty.“

Z cesty. V lese.

Divoce se mi rozbušilo srdce. „Ty chceš, abych tam šla sama?“

„Myslím, že už jsi připravená, Adélo,“ řekla máma s klidným úsměvem, ale mě neoklamala. Dobře jsem viděla, jak je nervózní.

„Já chci jít s ní!“ odhodila Sofie těsto. To spadlo s tupým plácnutím na desku stolu. „Taky už jsem připravená!“

„Ne,“ zamračila se na ni ostře matka.

„Ale já se nebojím!“

Sofie nelhala. Moji mladší sestřičku totiž neděsilo nic. Snad proto, že byla ještě v peřince, když nám zemřel otec, a tak si ho nepamatuje. Neviděla, jak ho vesnická stráž vynáší z lesa potrhaného vlčími zuby. Levou ruku a levou nohu mu rozdrtila čelist té bestie. Na rozdíl ode mě a matky nebyla Sofie svědkem brutální milosti, které se otci dostalo. Mě však trauma vtištěné do hlavy už v dětském věku jednou provždy ujistilo, že nebezpečí temného lesa nekončí na jeho hranicích.

Nestačilo totiž dostat se ven živý. Člověk musel z lesa vyjít nezraněný, jinak by ostatní vesničané, naši oakvaleští sousedé, dílo dokončili pro dobro všech.

Během osmi let, které uplynuly od otcovy smrti, jsme v lese ztratili jen hrstku sousedů – lehkomyslných duší, které sešly z cesty. To proto Sofie nechápala, jak moc je les nebezpečný. Věděla jen, že tam žije naše babička a že máma k ní každý měsíc podnikne cestu s košíkem pečiva, pomůže jí opravit, co je třeba, povykládá o dění ve vesnici a potom se zase nezraněná vrátí. Věděla také, že nedávno jsem začala matku doprovázet i já. Babička nám pokaždé přichystala něco dobrého k snědku a do košíku nám vložila dost čerstvé zvěřiny na celý měsíc.

Ano, Sofie dobře věděla, stejně jako zbytek vesnice, také o šlahounech, podivných hlasech a strašidelných krocích ve tmě, ale všechny ty hrůzy ji spíš lákaly, než děsily, což zase nahánělo strach naší matce.

I mě to děsilo, přestože jsem její fascinaci lesem moc dobře chápala, a dělala jsem si starosti, že ji to tam táhne podobně jako mě a že jednoho dne toho podivného volání uposlechne.

„Jsi ještě moc malá,“ řekla jsem Sofii. „A mami, u toho jablečného koláče mě budeš stejně potřebovat.“ Stihnout zakázku pro Laurentovy včas by bylo těžké, i kdybychom na ní pracovaly všechny tři zároveň.

„Já ho upeču!“ bouchla Sofie pěstí do kousku těsta, který ji měl zaměstnat.

„Ty mi můžeš pomoct nachystat jablka,“ souhlasila matka, „ale ne, dokud nebudeš hotová s tím masovým koláčem.“

Sofiiny hnědé oči se rozzářily jasným plamínkem, když si přehodila měděný pramen vlasů přes rameno a otočila se, aby se dala do zadaného úkolu.

„K babičce můžu přece jít až zítra,“ prohlásila jsem, vyndala uzené vepřové z košíku a položila ho na polici nad cihlovou pec. „Určitě to pochopí, až uslyší o Eleniných zásnubách.“

„Dnes je úplněk, Adélo.“ Za úplňku nás babička vždycky čeká. „Kdybychom nepřišly, babička by si jistě dělala starosti. Já tu zakázku zvládnu.“ Tón jejího hlasu naznačoval, že nemá cenu se hádat. „Elenu uvidíš dnes večer. Jdi babičce donést ten chleba a nech si od ní připravit něco teplého do žaludku, než se vydáš zpátky na cestu. Je to přece jen daleko.“

Máma se nepletla. Aspoň mně cesta k babiččině chaloupce vždycky dlouhá připadala. Dokonce i s mámou po boku jsem kolikrát strachy zapomněla i dýchat a teď…

„Vzadu visí lucerna,“ připomněla mi ještě máma.

Dobalila jsem a naskládala pečivo pro babičku do koše a zakryla ho čistou utěrkou. Rozinkový chleba byl ještě teplý a božsky voněl.

„Adélo!“ popadla mě máma za ramena a pořádně mnou zatřásla. Obava v jejích očích ještě posílila moje pochybnosti, zda to zvládnu. „Buď opatrná. Zůstaň na cestě a nikde se nezastavuj, dokud nedojdeš až k babičce,“ pověděla mi máma důrazným a přísným hlasem.

„Neboj, dám si pozor.“

„Lucerna tě ochrání.“

„Já vím, mami.“ Příšery nesnášejí světlo a bojí se ohně.

Natáhla jsem se pro odraný hnědý plášť, ale než jsem ho stačila sundat z háku, matka zavrtěla hlavou: „Budeš potřebovat něco teplejšího.“ Pokynula mi, abych šla za ní, a protáhla se za závěs oddělující naši ložnici od pekárny. Klekla si k dřevěné truhlici uložené u nohou jejího slamníku naproti tomu, kde spím já se sestrou. „Tohle tě daleko líp zahřeje,“ ujistila mě. Vstala a vytřepala krásný plášť z červené vlny.

Ten karmínový kousek odpočíval složený v matčině truhlici, co si pamatuju. Když jsem byla malá, nepromarnila jsem ani jedinou příležitost si plášť pohladit, než mě máma odehnala pryč a zavřela víko. Přesto jsem ji celá ta léta nikdy neviděla plášť z truhlice vytáhnout. Vlastně jsem až to této chvíle netušila, že ten kus měkké látky nějakým pláštěm je.

Zamračila jsem se. „Myslela jsem, že si ho schováváš na zvláštní příležitosti.“ Proč by jinak ten červený plášť tak dlouho schraňovala? Byl jednoduše a prakticky střižený a hřejivý, aniž by příliš vážil. A ta barva! Výstřední tmavá červená. Máma mi kdysi řekla, že takové barvivo se dělá z bobulí, které rostou hluboko v lese.

„Ten plášť není můj, Adélo. Patří tobě. Ušila ti ho babička, když ses narodila, a myslím, že jsi do něho konečně dorostla,“ popadla mě matka za loket, aby mě pootočila a přehodila mi plášť přes ramena.

Moje překvapení bylo dost velké na to, aby na chvilku zaplašilo nervózní chvění pod kůží při myšlence na osamělou procházku lesem a na tmu tak hustou, že jí nedokázalo proniknout ani denní světlo.

Plášť mi totiž seděl jako ulitý. Jeho huňatá, měkká látka mi padala až ke kotníkům, halila obě paže i s košem a příjemně hřála. V ložnici, kam zpoza závěsu proudil teplý vzduch z pekárny, mi bylo skoro horko.

„Nemůžu uvěřit, jak rychle těch šestnáct zim uteklo. Když jsi přišla na svět, byl právě takový den jako dnes – studený a jasný,“ otočila si mě máma zase k sobě. V jejích očích bylo něco zvláštního. Něco mezi pozorným hodnocením a nostalgií ve vřelém mateřském pohledu. Jako bych jí dnes připadala jiná. „Narodila ses jen pár hodin před východem úplňku.“

Uvázala mi pod krkem mašli, aby mi plášť nespadl, a potom mi přes hlavu přehodila kapuci. Ta mi přesně rámovala obličej. „Nádhera,“ vydechla, když ucouvla, aby si mě mohla prohlédnout.

„Tohle pro mě opravdu ušila babička? Proč jsi mi to, mami, nikdy neřekla?“

„Protože jsem nechtěla kazit překvapení. Počkej, až tě v tom plášti uvidí – ta bude mít radost!“ sevřela mě máma v objetí, které trvalo o chvíli déle než obyčejně. Potom se prudce otočila a zamířila do pekárny. „Měla bys jít, jestli chceš být zpátky na oslavu Eleniných zásnub. A nezapomeň si lucernu!“

Otevřela jsem zadní dveře a sundala lucernu ze zdi. Ze svíčky umístěné v jednoduché kovové konstrukci už sice zbyl jen pahýlek, ale na jednu cestu do lesa a zpět by mi to mělo stačit.

„Tobě to ale sluší!“ zvolala s nadšením v hlase Sofie a seskočila ze židle, jakmile jsem se zase objevila v pekárně. „Odkud máš ten plášť?“

„Byl to dárek od babičky,“ vysvětlila mé malé sestře máma. „Adéle je šestnáct, a tak přišel čas, aby začala myslet na dospělácké starosti.“

Zahořely mi tváře, ale tentokrát za to nemohlo teplo pece. Máma chtěla, abych myslela na „dospělácké věci“, o Graingerově žádosti o ruku se však se mnou odmítala bavit. Její odmítání jsem nechápala mnohem víc než její podivnou zdrženlivost vůči Graingerovu otci.

„Pospěš si,“ řekla ještě, než se vrátila k těstu. „A hlavně se nikde nezastavuj.“

„Neboj, mami.“

Ještě jsem se usmála na Sofii a pak jsem zapálila lucernu a zavřela za sebou dveře.

Cestou vesnicí jsem prošla kolem kováře, svíčkaře, šípaře a přadleny. Ti všichni se vykláněli z oken svých dílen, aby mi pochválili nový plášť. Kývla jsem na paní Gosseovou, ženu hrnčíře, ta mi pozdrav zdvořile oplatila, a pak se hned otočila k přadleně, aby jí sdělila, že červená není úplně šťastná barva pro někoho, kdo má na hlavě hřívu měděných vlasů.

Na obě jsem se přátelsky usmála a pokračovala dál.

Minula jsem pilu, úhor i osiřelá pastviště a pokračovala až ke stezce vedoucí do lesa. Několik sousedů pracovalo na jeho okraji ve světle loučí. Jen to ještě dopadalo mezi stromy do lesa, kam slunce nezasvitlo. Šest žen sbíralo do košíků žaludy, zatímco muži z vesnické stráže zírali do lesa s rukama na rukojeti meče, připraveni zabít cokoli, co by se na ně z inkoustové tmy vrhlo.

Jenže z temného lesa se sem odvážila vždy jen jediná příšera. Ta, která mého otce připravila o život.

Loup-garou. Vlkodlak.

V lidské kůži vypadali vlkodlaci úplně normálně, ale jakmile na sebe vzali vlčí podobu, proměnili se v krvežíznivá monstra. I když můj otec útok vlkodlaka přežil, viděla jsem nešťastníky, které bestie roztrhala na kousky. Zažila jsem to dokonce dvakrát. Sousedé zachránili vždycky jen nohu, ještě oblečenou v cárech kalhot.

To kvůli vlkodlakům hořely kolem Oakvalu pochodně. Loups-garous se jich báli.

O pár metrů dál na východ se sekyrami oháněli bratři Thayerové a vysekávali mladé stromky na okraji lesa, aby se temný hvozd nešířil. Dřevorubci pilně pracovali každý den, přesto se jim nedařilo les potlačit. Byla jsem jim za jejich službu vděčná, i když ze své práce samozřejmě měli prospěch i oni sami – prodávali sousedům dřevo na podpal, dodávali klády na pilu a prkna jezdili prodávat dolů po řece. Můj vděk ale nikdy nezastínil nelibost, kterou jsem vůči nim samotným cítila. Byli nepříjemní, někdy dokonce vyloženě otravní.

„Adélo!“ zavolal na mě známý hlas, když jsem už byla skoro u lesa. Teprve teď jsem si všimla, že mezi sběračkami žaludů je i Elena. Oddělila se od skupinky a běžela za mnou.

„Gratuluju!“ sevřela jsem ji v nadšeném objetí. „Ale neměla by ses teď náhodou chystat na oslavu?“

Pokrčila rameny a kousla se do spodního rtu. „Víš přece, co říkal kněz: zahálka je matkou hříchu. Stejně jsem se potřebovala něčím rozptýlit.“ Elena ucouvla, aby si mě lépe prohlédla. „To je ale krásný plášť!“ Potom jí pohled padl na košík. „Jdeš za babičkou? A sama?“

„Nebude pryč dlouho!“ zavolal na nás Lukáš Thayer se sekerou opřenou o široké rameno. „Jestli tam Adéla půjde, brzy se připojí ke svému otci.“

„Pssst!“ zasyčela káravě jedna z žen, když se zvedla z kleku, aby se na Lukáše ošklivě zamračila. „Nech to ubohé děvče na pokoji! Sama by tam skutečně chodit neměla, ale je to její volba.“

Noah Thayer si odfrkl. „Koho pak stráž vesnice asi pověří, aby vytáhl její zbytky z lesa ke spálení? Tyhle výlety do lesa by se jí neměly dovolovat. A její babičce by někdo měl poručit, aby šla bydlet pěkně do vesnice. Emelina Chastainová je čarodějnice – všichni to víte. Jak jinak by taková stařena mohla v lese přežívat sama?“

„Není tam sama!“ štěkla jsem na Noaha, když mi došly poslední zbytky trpělivosti. „Já a matka jí tam každý měsíc nosíme zásoby. A nevšimla jsem si, že by kterýkoli z vás někdy odmítl její zvěřinu.“

Náš výlet do lesa byl stejně důležitý pro nás jako pro babičku. Vesničané většinou v lesích lovit nemohli. I kdyby měli nakrásně dost peněz, aby si od barona Carreho koupili povolení, do lesa by si netroufli. Zato babička jen čekala s napnutým lukem, až se jí na palouk přichomýtne nějaká srnčí. A to se dělo často.

Dokonce ani ti ze sousedů, kteří si za našimi zády šeptali něco o čarodějnicích, neodmítli čerstvé maso, které babička posílala matce, aby ho měnila za zrno, med, sůl a pivo. Oakvaleští neměli nic proti obchodům s Duvalovic rudovláskami a jejich šílenou, poustevnickou hlavou rodu, pokud jim takové kontakty plnily břicha nebo peněženky.

„Však vy si vzpomenete,“ zasyčel Lukáš Thayer, když jsem si poupravila košík na lokti a s hlavou zdviženou a rovnými zády pokračovala dál po pěšině. „Ta holka se jednou vrátí na cucky.“

Temný les byl živý. Aspoň mi to tak vždycky připadalo. Jako by vánek, který mi ovíval kůži, byl jeho dechem. Jako bych vstoupila do břicha obrovského zvířete.

Jako by mě něco spolklo.

Při té myšlence se mi divoce rozbušilo srdce, ale zhluboka jsem se nadechla a krok za krokem spěchala dál.

Drž se na cestě. Nezastavuj se. Pěkně si sviť lucernou.

Pokud jsem se chovala podle máminých rad, nic se mi nemohlo stát, že? Ano, v lese číhaly příšery, ale ty se bály světla a ohně.

Dokud jsem s sebou měla rozsvícenou lucernu, od žádné mi nic nehrozilo.

Stačilo udělat pár kroků, aby světlo z vesnice pohaslo. Za chvilku už jsem neslyšela ani bušení Thayerovic seker, ani hlasy sběraček žaludů.

S každým krokem jsem postupovala hlouběji a hlouběji do tmy a koženými podrážkami bot mi do těla pronikal chlad od zmrzlé země. Les polykal světlo mé lucerny jen kousek od jeho zdroje, a tak mě chránila pouze malá bublina chabého plamínku. Všude kolem se prostírala neproniknutelná temnota.

Ještě nikdy jsem lesem nešla sama, proto jsem teď máminu nepřítomnost vnímala tak bolestně, jako by mi chyběla jedna ruka. Matka v babiččině chalupě vyrostla. Tehdy ale stavení leželo na samém okraji lesa. Teprve časem si les ukrajoval víc a víc země, až babiččino stavení izoloval úplně. Máma tudíž znala nebezpečí temného lesa daleko lépe než já a věděla, jak se jim vyhnout.

Třebaže jsem viděla jen stezku pod nohama a občas větev nad hlavou, cítila jsem, jak mě les obklopuje, a slyšela jsem… podivné věci. Děsivé šustění, i když na hady bylo už dávno příliš zima. Několik vlhkých zachrochtání. Praskání větviček pod nohou příliš těžkou na to, aby patřila člověku. Suché rachocení mrtvých větví, které do sebe narážely s každým závanem větru.

Hlavně se nezastavuj.

Náhlý poryv větru zvedl lem mého pláště a načechral mi sukni. Otřásla jsem se zimou. Ruka se mi chvěla tak, že moje světelná bublina poskakovala a s ní tančily i stíny nade mnou.

Hrůzou jsem upustila košík. Další závan ledového vzduchu mi zhasl lucernu.

[ DVĚ ]

Hrudník mi sevřel strach jako ocelová pěst. Zarazila jsem se aneodvážila se udělat ani krok, protože jsem najednou neviděla na cestu. Přesně vtu chvíli mi došlo, že jsem porušila hned dvě pravidla – přišla jsem osvětlo azastavila se. Kdybych ale pokračovala dál, mohla bych sejít zcesty. Potom by bylo bloudění mým nejmenším problémem.

Otoč se, Adélo. Ve tmě jsem nahmatala košík apomalu se zase narovnala. Prostě se otoč ajdi pořád rovně, až uslyšíš sekery. Pak vyjdeš zlesa. To by bylo odost bezpečnější než se kbabičce prodírat absolutní tmou, atak jsem se otočila, chodidlem nahmatala okraj cesty avykročila.

Teprve ve chvíli, kdy jsem oněco zakopla, mi došlo, že jsem sešla zpěšiny. Svýkřikem jsem padla kzemi aupustila lucernu. Spadla jsem na ruce. Větvičky se mi zakously do dlaní aposlaly mi ostrý výstřel bolesti až kramenům.

Košík dopadl někam nalevo. Do nosu mi pronikla vůně rozinkového chleba, který se vutěrce odvalil někam do suchého listí.

Zhluboka jsem se nadechla. Vhrdle mě škrábal studený vzduch av srdci se vzdouvala panika.

Vstaň! Utíkej!

Ne! Volej opomoc apočkej, až tě tu někdo objeví.

Vteřiny plynuly ajá se pořád nemohla rozhodnout, kterou strategii zvolit, abych odsud pokud možno vyšla živá. Thayerovi astrážci byli snad ještě dost blízko na to, aby slyšeli můj křik.

Ale příšery mohly být ještě blíž. Můj výkřik je možná dávno upozornil na moji přítomnost, akdybych teď ječela dál, jen by je to sem přilákalo.

Když se mi něco smýklo přes kotník, neubránila jsem se dalšímu vyjeknutí. Pevně jsem sevřela čelist, ale bylo pozdě. Les se nade mnou zavřel skakofonií tichých, nedefinovatelných zvuků. Plácla jsem tu věc, která se mi plazila po kotníku. Šlahoun povolil stisk aza zlověstného šustění se stáhl zpět do mrtvého listí.

Posadila jsem se asoustředila se na svůj dech, abych uklidnila splašené srdce aslyšela víc než jen tepání krve ve spáncích avlastní vyplašené nádechy. Čím tišeji jsem byla, tím víc jsem slyšela zlesa kolem. Praskání klacíků. Houpání větví. Šum blanitých křídel. Mokrý dech nějaké velké bytosti. Frkání.

Po mé pravici zableskla dvě světélka. Zalapala jsem po dechu. Světla zamrkala. Pak znovu. Srdce mi div nevyskočilo zhrudi, když jsem pochopila, že se dívám přímo do planoucích očí, které rozhodně nepatřily člověku.

Bestie do sebe jedním nekonečným, chraplavě vlhkým nádechem vtáhla vzduch anaplnila si jím obrovské plíce. Potom se ozvalo hrdelní zavrčení.

Takže vlk.

Ane obyčejný. Loup-garou.

Polil mě strach jako kbelík ledové vody, až mi naskočila husí kůže. Se staženým žaludkem jsem ta dvě světélka sledovala. Zase mrkla. Pak se ozval jen měkký výdech. Bestie se odrazila askočila.

Napjatá jako luk jsem napřáhla ruku slucernou anamířila ji přímo do planoucích očí, které se sem kvapem blížily.

Zhrdla se mi vydral výkřik, když se kovový rám lucerny setkal svlčí lebkou, zníž byla ve tmě vidět pouhá inkoustová silueta. Kovový rám se mi vruce zlomil aněco teplého amokrého mi cáklo do tváře. Ovanul mě pach krve. Vlk zakňučel podobně, jako naříká šípařův pes, když ho páníček nakopne, azavrávoral.

Okamžitě jsem byla na nohou aběžela, co mi síly stačily, rozbitou lucernu stále vruce. Ve tmě skryté větve mi bičovaly tvář ipaže, šlahouny mi chňapaly po chodidlech, jako by mi chtěly podrazit nohy. Několikrát jsem zakopla, ale pokračovala jsem dál adál tak rychle, jak jen jsem dokázala. Netušila jsem, kam běžím, ale hnala jsem se tam jako vítr.

Moje nohy měly najednou obrovskou sílu anesly mě lesem tak hbitě, jak jsem ještě nikdy neběžela. Správně by mě měl bolet každý sval, já to ale vnímala spíš jako úlevu.

Moje nohy totiž chtěly běžet.

Iruce mi teď ožily novou energií adržely rytmus mého kroku irovnováhu mého těla. Plíce se roztahovaly jako měch apoháněly mě tak efektivně, že jsem bez sebemenšího zadýchání podávala největší tělesný výkon svého života. Jako bych tu rychlost měla vkrvi.

Jako bych se pro ni narodila.

Ipřes zběsilou rychlost jsem ale brzy zaslechla za zády vlčí dupot. Vlkodlak mi zase dýchal na krk. Nová vlna strachu mi poháněla svaly, nohy zrychlily anesly mě ještě dál od pěšiny ahlouběji do srdce lesa.

Najednou mi došlo, že vidím.

Stromy byly sice jen kostnaté stíny, některé se ke mně natahovaly, ale všechny jsem je viděla, což znamenalo, že jsem se jim mohla vyhnout.

Poprvé vživotě moje oči pronikly inkoustovou tmou lesa. Vlk mě ale doháněl. Neměla jsem šanci mu utéct.

Nezbylo než bojovat.

To uvědomění mi mělo nahnat strach, ale ve skutečnosti mě spíš uklidnilo. Soustředila jsem se jen ajen na boj. Vběhu jsem mžourala do lesa ahledala…

Vlastně jsem ani netušila co, než jsem to uviděla. Padlý strom. Velkou kládu dostatečně širokou na to, abych se za ni na chvilku schovala. Zahnula jsem prudce doprava apřeskočila ji tak snadno, jako jsem skluky zvesnice vdětství skákala přes otýpky sena. Přitiskla jsem se ke stromu aschoulila do pláště. Sundala jsem si kapuci azvedla rozbitou lucernu. Najednou jsem si všimla, že se můj zrak ibez světla každou vteřinou rozjasňuje.

Něco dosud neznámého se se mnou dělo. Něco podivného. Něco zázračného.

Lucernu jsem teď viděla skoro stejně jasně jako před vstupem do lesa. Teď už mi kničemu nebyla. Její kovová kostra byla rozbitá atence rozklepaný plech se uvolnil aodhalil ostrou, nebezpečně zubatou hranu.

Když se vlčí dusot přiblížil achroptivý dech zesílil, vytrhla jsem ostrý plíšek zrámu lucerny asevřela ho vruce. Zakousl se mi do dlaně, ale bolest jsem ignorovala. Jako zdálky jsem ucítila pach vlastní krve, která se mi řinula po ruce.

Okamžik nato se spadlý strom otřásl avlk se odrazil od jeho kmene. Bestie mi proletěla nad hlavou apřistála vpodrostu jen pár metrů ode mě. Když se na mě otočila, mohla jsem si ji konečně pořádně prohlédnout.

Zaryla jsem mu ostrý plíšek do krku.

Tesáky se zastavily jen kousek od mého nosu. Odvrátila jsem tvář, aby mi do úst nekapaly vlčí sliny. Ty mi pak volně stékaly po líci.

„Adélo.“

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

[ JEDNA ]

[ DVĚ ]