Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

Dědečkovy povídačky

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7479. publikaci

Ilustrace Zuzana Dreadka Krutá
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 80
Vydání 1., 2020

Vytiskla tiskárna TNM print s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Illustration © Zuzana Dreadka Krutá

ISBN 978-80-271-1423-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-1422-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-2851-8 (print)

První vyprávění

Pan Zdeněk byl uznávaným občanem města. Všichni si ho vážili, a dokonce ho i obdivovali. Nikdo netušil, že má jedno malé tajemství. V dětství se nenaučil správně vyslovovat hlásky R a Ř. Ráčkoval. Zato všechno ostatní uměl dokonale. Když si s někým povídal, schválně se těmto hláskám vyhýbal. Díky tomu měl velikou slovní zásobu, a tak to dlouho nikomu nedošlo. Až do doby, než se stal dědečkem.

„Dědo, řekni nám pohádku O veliké řepě,“ škemral jeden z vnoučků.

Dědeček se zamyslel a pak začal povídat: „Byl jednou jeden dědeček, a ten zasadil fialovou hlízu.“

„Ne dědo, zasadil řepu!“ opravoval ho Pavlík.

„Vždyť je to to samé,“ nedal se děda. Takovou pohádku ale děti nechtěly.

„Tak nám řekni aspoň tu o Karkulce,“ škemrala Lenka.

„Byla jedna holčička, a ta nosila čepičku. Byla vínová,“ začal zase dědeček a usilovně přemýšlel, jak dál.

„Karkulka, dědo. Jmenovala se Karkulka! A byla červená, ne vínová!“ vyčítala mu Lenka a dědeček jen bezradně pokrčil rameny.

„Dědo, já mám podezření, že ty neumíš říct R a Ř. Že mám pravdu?“ zeptal se Pavlík.

„To nevadí. Tak to aspoň zkus,“ vybídla ho Lenka.

Dědeček chvíli váhal, ale pak to zkusil. Vyšel z něj jen podivně řinčivý zvuk.

„Ty ráčkuješ!“ upozornila ho Lenka s úsměvem na tváři.

Dědeček jen pokrčil rameny. Styděl se, ale taky mu bylo líto, že dětem nemůže povídat známé pohádky. Vmžiku ale dostal nápad. Napadlo ho, že by si mohl nějaké pohádky sám vymyslet. Děti ho opravovat nebudou a on se těm dvěma písmenům může i nadále vyhýbat.

„Co kdybych vám pověděl nějakou úplně novou pohádku?“ seznámil vnoučata se svým plánem.

„To záleží na tom, o čem bude,“ odpověděl vnouček.

„Povím vám o tom, co jsem zažil, když jsem byl malý,“ nabídl dědeček.

„Jo, bezva,“ souhlasily děti, a tak se dědeček pustil do povídání.

Jak jsem zabloudil

Jednou mě maminka poslala do obchodu. Měl jsem koupit chleba, máslo a mléko. Na tom nebylo nic zvláštního. Na nákupy jsem chodil často. Dostal jsem peníze navíc a za odměnu jsem si mohl pokaždé koupit lízátko nebo nanuk, tak jsem do obchodu chodil s nadšením. Teď jsem měl jsem v plánu koupit si balíček žvýkaček. Takových, co se z nich dají vyfouknout bubliny. Honzík od sousedů je měl a já jsem mu je malinko záviděl.

Byl jsem asi v půli cesty, když se obloha zatáhla a z nebe začaly padat dešťové kapky. Byly čím dál větší, a tak jsem usoudil, že bude lepší, když se někam schovám. Naštěstí jsem byl blízko stoleté lípy. Byla vysoká a košatá, takže mi její větve posloužily jako veliký deštník. Stál jsem tam, zády jsem se dotýkal kmene, když tu jsem ucítil něco zvláštního. Měl jsem pocit, že se kmen lípy pohnul nebo nějak posunul. Vylekaně jsem se otočil, abych se mohl podívat, co se děje. Nemýlil jsem se. Objevilo se tam tmavé místo a vypadalo jako tajný vchod. Najednou jsem nevěděl, co mám dělat. Táhlo mě to tam neviditelnou silou. Nemohl jsem tomu odolat, a tak jsem se jako omámený odlepil od země a vstoupil tam.