ŠÓGUNOVA

DCERA

Tato kniha je fikce. Některé postavy, lokality a děje vylíčené v tomto románu jsou dílem autorovy fantazie. Případná podobnost se skutečnými osobami, ať už žijícími, či zesnulými, místy a událostmi je čistě náhodná.

THE SHOGUN’S DAUGHTER

Text Copyright © 2013 by Laura Joh Rowland

Translation © Viktor Faktor, 2015

Czech edition © Metafora, 2015

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-772-6 (ePub)

ISBN 978-80-7359-754-2 (mobi)

Mým příbuzným:

Bobu Rowlandovi, Jimovi a Audrey Rowlandovým,

Cynthii a Stevovi Grayovým a Pam Rowlandové.

V upomínku na Jima a Wandu Rowlandovy

a Johna Rowlanda.

Děkuji všem za lásku a podporu.

Historická poznámka

Vlna pohrom pro Japonsko začala velkým zemětřesením v prosinci 1703, které srovnalo se zemí většinu Eda (dnešního Tokia) a způsobilo obrovskou tsunami, při níž zahynuly další tisíce lidí. Vláda v rituální snaze přivolat lepší časy změnila název období z genroku na hoei. Nepomohlo to. V květnu 1704 zemřela šógunova dcera Curuhime ve věku pouhých sedmadvaceti let. Její manžel ji následoval o měsíc později. Smrt Curuhime měla pro budoucnost tokugawského režimu vážné důsledky. Byla jediným šógunovým potomkem a bylo velmi nepravděpodobné, že by mohl zplodit ještě další. Dceřin skon jej připravil o naději na vnuka, který by po něm nastoupil na trůn. Tváří v tvář vlastní smrtelnosti se tedy šógun ocitl pod tlakem, aby jmenoval svého nástupce. Podle některých historických zdrojů se komoří Janagisawa, jeho dlouholetý rádce, pokoušel prosadit, aby šógun adoptoval jeho syna Jošisata. Kdyby uspěl, stal by se Jošisato dalším šógunem a Janagisawa by jeho prostřednictvím vládl Japonsku. Jiné zdroje však tuto verzi odmítají. I kdyby Janagisawa vskutku měl tak drzý plán, skutečnost byla jiná. Šógun adoptoval svého synovce Tokugawu Ienobua a stanovil, že se oficiálním následníkem a nástupcem stane právě on. Potíže ale pokračovaly. V červenci 1704 zemřela ve věku sedmdesáti osmi let šógunova matka paní Keišoin. Roku 1707 postihlo Japonsko další zemětřesení a hora Fudži začala soptit. V roce 1707 šógun podlehl epidemii spalniček a novým vládcem se stal Ienobu. Šógunova dcera je mým příběhem o tom, co se v té neklidné době mohlo stát.

EDO

OBDOBÍ HOEI, PRVNÍ ROK,
ČTVRTÝ MĚSÍC
(Tokio, květen 1704)

Prolog

Místnost, osvětlená jedinou lucernou vydávající kalný přísvit, byla plná měsíčního světla. Na lůžku se pod přikrývkou choulila vychrtlá mladá žena. Její tvář byla ošklivou maskou z napuchlých vřídků pokrytých šedivou blánou, které jí nedovolovaly mít otevřené oči a lepily se jí na ústa jako pijavice. Z boláků na lebce vytékala skrze nakrátko ostříhané vlasy krvavá tekutina na polštář. Naříkala z bolesti, horečky a deliria. U lůžka klečela ošetřovatelka v modrém bavlněném kimonu s bílou rouškou přes obličej. Hladila ruce mladé ženy v palčácích, které jí navlékla, aby jí zabránila si vřídky škrábat, a tiše, konejšivě jí něco šeptala. Na podlaze pokryté tatami stál stůl zarovnaný miskami, špinavými kusy látek a keramickými nádobami s léky. Na dalším stole stály bronzové nádobky, v nichž se pálily vonné látky. Kouř z nich plnil vzduch štiplavě svíravým oparem, který měl vyhnat zlé duchy nemoci. Na nástěnných malbách krajin s močály vyhlíželi dychtivě z rákosí jeřábi, volavky a divoké husy jako mrchožraví ptáci čekající na mrtvé tělo. Namalované vodní lilie vadly v puchu rozkládajícího se masa mladé ženy.

Přes dveře visel závěs z tenoučké bavlněné látky. Za ním se rýsovaly dvě nezřetelné postavy. Postávaly v temné chodbě před pokojem pro nemocné a nahlížely dovnitř skrze průsvitnou látku, která je měla chránit před nákazou. Jedním z té dvojice byl muž oblečený v honosně zdobném hedvábném kimonu, v kabátci a volných kalhotách. Měl krátké nohy a dlouhý trup se širokými rameny. Na temeni měl vyholenou korunku, znamení samuraje. Vlasy, stažené do obvyklého copánku, se leskly libavkovým olejem. Jeho společnicí byla starší žena. Její střízlivé šedivé roucho halilo tělo, které bylo hubené a bezmasé jako kostlivec. Stříbrem prokvetlé černé vlasy, vyčesané do vysokého uzlu a upevněné lakovanými hřebeny, lemovaly úzký obličej, jehož pravá tvář byla zkroucená, s uzlíky svalů a pravé oko napůl zavřené jakoby bolestí.

„Existuje ještě něco, co bychom pro ni mohli udělat?“ otázal se muž.

„Podle lékařů vůbec nic,“ pronesla precizním, kultivovaným tónem. „Říkají, že neštovice nejsou vždy smrtelné, ale Curuhime je na tom špatně.“ Odmlčela se a pak jízlivě dodala: „Býval byste to slyšel, kdybyste byl v posledních dnech někdy doma.“

Muž se otráveně ohradil: „Mám důležitější věci na práci.“

„Co může být důležitějšího než se starat o manželku na smrtelném loži?“

Muž sykavě nasál vzduch skrze zuby. „Alespoň to už nebude dlouho trvat.“

„Což vás jistě těší,“ podotkla stará žena kousavě.

„Nemyslím na sebe,“ odsekl dopáleně muž. „Myslím na Curuhime. Nechci, aby dlouho trpěla.“

„Jaká škoda, že jste na ni nebral ohledy v době, kdy to mohlo být k něčemu dobré.“

Muž sežehl stařenu zlostným pohledem. „Díky bohům, že taková šťouralka jako vy už se do mých záležitostí nebude plést.“

Žena strnula jako bleskem ozářený strom v bouři. Její pokroucená tvář ztvrdla odhodláním udržet si klidný výraz. „Měl byste děkovat bohům, jestli vás za vaše zlé skutky nepotrestají.“

Pohyby mladé ženy v komnatě ustaly. Její pofňukávaní sláblo, až nakonec umlklo docela. Samuraj se stařenou ji pozorovali v rozhořčeném mlčení. Dech nemocné hlasitě chrčel v hrdle, pak utichl. Její hruď se naposledy zvedla a poklesla.

Stará žena si zakryla dlaní ústa a přes prsty se jí kutálely slzy. Muž nafoukl tváře a vydal zvuk, který byl spíš znamením úlevy než lítosti.

Ošetřovatelka zvedla jídelní tyčinku obalenou na jednom konci bavlnou. Namočila bavlnu do šálku s vodou. Pak navlhčila mladé ženě opuchlé rty, a poskytla jí tak macugo-no-mizu posledního okamžiku, poslední pokus o oživení mrtvého. Mladá žena však kapky vody nepolkla, ani se nepohnula. Voda jí skapávala ze rtů a leskla se ve světle lucerny. Ošetřovatelka pohlédla ke dveřím a zavrtěla hlavou.

Oba diváci jen mlčky stáli. Nejméně jeden z nich věděl, že tato smrt je mnohem komplikovanější záležitostí, než by se mohlo zdát. Oběma bylo jasné, že bude mít vážné důsledky. Stará žena se obrátila ke svému společníkovi. Uplakané oči měla tak plné žalu, že do nich nedokázal pohlédnout. Pak se provokativním tónem otázala:

„Kdo chce oznámit šógunovi, že jeho dcera zemřela?“

1

Pět měsíců po strašném zemětřesení v Edu mohutný hrad na kopci nad městem už zase stál. Nové kamenné opěrné zdi zpevňovaly svažující se vrstvy upraveného podloží. Na strážních věžích na hradbách, čnících k obloze, se činili zedníci. Kolem budov ve vnitřním prostoru se táhla bambusová lešení, kolem nichž se také rojili dělníci. Hrad, oživený tím lidským hemžením, vypadal, jako by se celý hýbal, jako nějaký tvor, který se vynořil z kukly. Přes celé sluncem zalité Edo se nesl hluk pil a kladiv – pláč rodícího se města, povstávajícího zběsilým a bezhlavým tempem z ruin.

Komoří Sano Ičiró vedl průvod úředníků samurajské třídy k paláci uprostřed hradu na vrcholu kopce. Nové hnědé keramické tašky z vypalovací pece se leskly na rovněž nových, navzájem propojených stavbách, jejichž hrázděné zdi byly natřené oslnivě bílým vápnem. Mladé sazenice nahradily stromy vyvrácené zemětřesením nebo spálené následnými požáry. Cestičky, po nichž kráčel Sano se svými kolegy ve stavebním lomozu, který sem doléhal z jiných částí hradu, byly vysypané bílým štěrkem. Ve vzduchu se vznášel prach z řezaného dřeva a usazoval se na černých hedvábných obřadních oděvech mužů zdobených zlatými rodinnými erby, na vyholených korunkách, naolejovaných copánkách a dvou mečích, jež se jim houpaly u pasu.

Ohgami Kaoru, člen rady starších, která tvořila hlavní vládnoucí orgán Japonska, kráčel Sanovi po boku. „Z jakého důvodu bylo svoláno toto mimořádné shromáždění?“

Od zemětřesení rychle zestárl, jako ostatně téměř každý, koho Sano znal. Smutné vrásky v jeho kdysi mladistvém obličeji ladily s jeho předčasně zšedivělými vlasy.

„Nevím toho o nic víc než vy.“ Důsledky zemětřesení se nevyhnuly ani Sanovi. Ve svých šestačtyřiceti letech se cítil dvakrát starší. Každé ráno, když pohlédl do zrcadla, viděl další šedivé pramínky ve svých černých vlasech a vyholená korunka na vrcholu hlavy se stříbřitě leskla. Pět měsíců pracoval ve dne v noci, aby znovu vystavěl město a přilehlé oblasti zpustošené zemětřesením.

„Nejvyšší hned po šógunovi tápe ve tmě jako všichni ostatní?“ podivil se Ohgami. „To je špatné znamení.“

Průvod vystoupil po schodišti k paláci, minul stráže a vešel do přijímacího sálu. Ve vzduchu bylo cítit nasládlou vůni čerstvého dřeva a tatami. Stěnu za stupínkem zdobila nová nástěnná malba – rozkvetlé fialové kosatce na březích modrostříbrné řeky na pozlaceném pozadí. Zdi síně lemovalo víc vojáků než obvykle. U stupínku stál generál Isogaj, velitel tokugawské armády. Měl dosud statnou a svalnatou postavu, korunovanou obrovskou hlavou na tlustém krku a zarudlým obličejem. Zatímco muži poklekali na místa podle svého postavení, ozýval se polohlasný šepot. „Proč tolik vojáků? Očekává snad šógun vypuknutí nějakých nepokojů?“ „Mohlo by k nim dojít, pokud jde o další kolo povyšování a degradací.“ „To je divná doba. I když si po desetiletí vedete ve svém úřadu obdivuhodně, propustí vás kvůli někomu beze jména, kdo dokáže dopravit dodávky z provincií nebo zaplatit mimořádné daně do vládní pokladny.“ „Kolik zvratů ještě dokáže člověk snést?“

Zemětřesení nastartovalo i zničilo víc kariér, než Sano dokázal spočítat. Poklekl na zvýšenou část podlahy těsně pod stupínkem. Ohgami a další čtyři členové rady starších klečeli v řadě po jeho pravici. Generál Isogaj k nim zamířil a hřmotně dopadl na kolena po Sanově levé straně. Zaúpěl a chytil se za hrudník. Horký vzduch čpěl zápachem těl a potu. Sanovy nervy vibrovaly napětím, které se všude vznášelo už od zemětřesení. Nepřetržitá práce oslabila jeho výdrž a vyčerpala jeho tělesné i duševní síly. A ostatní na tom nebyli lépe. Nevěděl, kolik toho ještě dokážou snést.

Dveře za stupínkem se otevřely. Polohlasný šepot utichl, když z nich vyšel šógun. Bylo mu padesát osm, ale vypadal o deset let starší, přestože Sano věděl, že pro obnovu města či hradu nehnul prstem. Pod jeho zlatým saténovým rouchem se choulila křehká ramena. Na plešatící hlavě, na níž měl sotva tolik vlasů, aby se z nich dal uplést tenký copánek, mu seděl válcovitý černý klobouk, znak jeho postavení. Kůže na aristokratickém obličeji připomínala pomačkaný nažloutlý papír. Opíral se o Sanova dvanáctiletého syna Masahira. Masahiro mu pomohl pokleknout na jeho podušky na stupínku a pak si klekl za ním. Dlouhý pramen vlasů měl svázaný stužkou, podle zvyku mladých samurajů, kteří ještě nedosáhli patnáctého roku, kdy začínal mužný věk. Byl vysoký a štíhlý, silný z tvrdého výcviku bojových umění a jeho chytré oči zářily z téměř již dospělé, inteligentní tváře. Kdykoli Sano na svého syna pohlédl, pocítil pýchu. Masahiro sloužil jako vrchní dohližitel šógunových soukromých komnat, což bylo postavení, které si vydobyl poté, co prokázal svoje schopnosti, když starší a kvalifikovanější sloužící zahynuli při zemětřesení.

Shromáždění se šógunovi uklonilo. Zvedl ruku v ledabylém pozdravu a pak promluvil: „Od zemětřesení prožíváme, ahh, těžké dny. Byla to nejhorší přírodní katastrofa za mého panování.“ Pištivý hlas se mu třásl. „Doufal jsem, že pomůže změna názvu období z genroku na hoei.“ Kdykoli udeřila na Japonsko nějaká pohroma, vyhlásil císař novou éru v rituální snaze o přivolání lepších časů. „Ale běda, nepomohlo to. Obávám se, že pro vás mám hroznou zprávu. Moje dcera Curuhime včera večer zemřela na neštovice.“

Sano i všichni ostatní sklopili zrak, znepokojeni zprávou o dalším úmrtí. Při zemětřesení přišlo o život přes sto tisíc lidí. Zahynuli při požárech, utopili se v tsunami nebo podlehli epidemiím, které následovaly. Sano pomyslel na Fukidu, jednoho ze svých oblíbených dvořanů, který rovněž zaplatil životem. Sano měl štěstí, že jemu samému ani jeho rodině se nic nestalo, a cítil se kvůli tomu provinile. Vytušil ve vzduchu nebezpečí, jako závoj dýmu.

Nikdo ze shromážděných Curuhime osobně neznal, protože celý život strávila v odloučení. Úředníky trápil méně její skonnež dopad, jaký to bude mít na šóguna, který měl moc nad životem i smrtí každého z přítomných podle svých rozmarů.

„Je nepřirozené přežít vlastní dítě. Proč se to muselo stát zrovna mně?“

Propadlé tváře mu zrudly hněvem. „To není spravedlivé!“

Bylo zřejmé, že zapomněl, kolik rodičů přišlo při nedávné pohromě o děti. Sana nepřekvapovalo, že se šógun víc zajímá o vlastní pocity než o svoji dceru, která zemřela v pouhých sedmadvaceti letech. Šógun byl nejsobečtější člověk, jakého kdy poznal.

„Jsem rád, že jsem, ahh, nebyl u Curuhime, když dostala neštovice. Bývala by mě mohla nakazit!“ Šóguna tato představa zjevně děsila, zatímco litovat, že ji nenavštívil, aby se s ní rozloučil, ho ani nenapadlo. „Její osud způsobil, že jsem si i já uvědomil vlastní smrtelnost. Také mne může náhle odnést zlý duch smrti! A to je důvod, proč…“ Na chvíli se pro zvýšení účinku odmlčel. „Nastal čas, ahh, abych určil svého nástupce.“

Do kašlání posluchačů se mísily výkřiky údivu. Členové tokugawského klanu už léta přesvědčovali šóguna, aby odkázal vládu buď jim, nebo jejich dětem. Úředníci podporovali různé uchazeče v naději, že se jim to později vyplatí. A stejně to dělali i daimjóové – feudální páni, kteří vládli japonským provinciím. Nyní by tedy spekulace a soupeření měly skončit. Sana zaplavilo zděšení.

Věděl, co bude následovat. Bojoval, aby tomu zabránil, ale nepodařilo se mu to.

„Mnoho let jsem jmenování nástupce odkládal, protože jsem, ahh, neměl syna,“ pokračoval šógun. „Zdráhal jsem se určit za svého nástupce nějakého příbuzného.“ U mužů, kteří neměli syny, to sice býval obvyklý postup, ale šógun si zoufale přál, aby ho na trůně vystřídal jeho skutečný syn. „Modlil jsem se, abych se stal otcem chlapce. Doufal jsem, že Curuhime, ahh, mně porodí vnuka, který by byl alespoň mým přímým potomkem. Tato naděje je ale nyní pryč. Díky bohům už ji k tomu nepotřebuji.“

Úleva v jeho hlase Sana zděsila, protože svoji dcerku Akiko miloval a nedokázal si představit, že by si jí měl cenit jen kvůli tomu, že bude schopna rodit děti.

„Bohové mi však požehnali synem, o jehož existenci jsem až donedávna neměl tušení. Nyní vám ho představím jako svého oficiálního nástupce.“ Šógun zatleskal. „Představuji vám Tokugawu Jošisata, mého nově nalezeného syna, příštího vládce Japonska!“

Dveře po straně stupínku se otevřely. Vyšel z nich mladý samuraj a vystoupil na pódium. Jeho podsaditou a šlachovitou postavu halilo hedvábné roucho v barvách mědi a zlata. Poklekl po šógunově pravici. Měl hezký široký obličej s kulatou bradou, šikmé oči s inteligentním a ostražitým výrazem. Reakce přítomných se velice různily – od radostného souhlasu přes obezřetnost až k rozhořčenému zděšení, které se zmocnilo Sana.

„Jestli je Jošisato skutečně šógunovým synem,“ zamumlal tiše generál Isogaj, „pak velryby umějí létat.“

Všeobecně bylo známo, že šógun dává přednost sexu s muži než se ženami. Už jen to, že zplodil dceru, byl zázrak. Sano v žádném případě nedokázal uvěřit, že by vskutku mohl být Jošisatovým otcem.

„Milosrdní bohové,“ sykl šeptem člen rady starších Ohgami. „Opravdu se to stalo. Šógun postaví svého nástupce do čela vlády!“

Jošisato klečel klidně a nehybně, na sedmnáctiletého chlapce s působivou sebevládlou. Sano ho znal jen povrchně, ale podezříval ho z dostatečné chytrosti, aby chápal, že má sice stoupence, kteří si přejí, aby zdědil trůn, ale současně i mnoho politických nepřátel, kteří by byli nejraději, kdyby zmizel z povrchu země. Patřil k nim i Sano se svými přáteli.

Za Jošisatem vyšel na stupínek další muž. „A tady je Jošisatův adoptivní otec,“ vyhlásil šógun, „můj dobrý přítel Janagisawa Jošijasu.“

Janagisawa byl jediný člověk, o kterém mohl Sano směle tvrdit, že se jeho vzhled po zemětřesení vylepšil. Katastrofa jeho vysokou, štíhlou postavu posílila a zvýraznila jeho nápadnou mužnou krásu. Pleť se mu leskla a v očích mu jiskřilo.

Když Sano přihlížel, jak Janagisawa kleká po šógunově levici, zaplanula v něm strašná nenávist. Byli s Janagisawou nepřátelé už čtrnáct let a začalo to záhy poté, co Sano vstoupil do šógunových služeb. Janagisawa, který byl tehdy komořím, pokládal Sana za svého soka. A dělal, co mohl, aby jej zničil, sabotoval jeho práci, podrýval jeho autoritu, kritizoval ho před šógunem, pomlouval, intrikoval. To byla mezi úředníky bojujícími o postavení běžná praxe, ale Janagisawa navíc poslal na Sana nájemné vrahy a ohrozil na životě i jeho rodinu. Sano mu to nezůstal dlužen a zasadil Janagisawovi několik tvrdých úderů. Jejich soupeření mělo trvalou, stále se opakující podobu. Zatímco jeden stoupal, druhý padal. Nyní Janagisawa s bezostyšným vítězoslavným úsměvem zíral Sanovi do očí.

Přestože právě teď byl komořím Sano, a měl tudíž v jejich setrvalém sporu navrch, jelikož jeho sok neměl ve vládě žádné oficiální postavení, stal se nyní Janagisawa adoptivním otcem šógunova oficiálního nástupce. Získal tím nad Sanem obrovskou výhodu: vliv na budoucího šóguna, oporu pro budoucnost. A Sano tušil, že toho docílil naprosto nehorázným podvodem.

„Adoptivní otec, to určitě!“ Generál Isogaj zbrunátněl hněvem.

„Jestli není skutečným Jošisatovým otcem, pak já jsem čínský císař,“ zasykl šeptem Ohgami.

Šógun, klečící mezi Janagisawou a Jošisatem, se usmíval. Všichni shromáždění se otáčeli k Sanovi. V přimhouřených očích mužů, kteří se rozhodli věřit, že Jošisato je šógunův syn, a schvalovali jeho jmenování nástupcem, se zračilo nepřátelství. Zato pohledy jeho spojenců, kteří tomu nevěřili nebo to neschvalovali, bodaly jako jehly do kůže.

Generál Isogaj zašeptal Sanovi: „Toto je vaše poslední šance zabránit vašemu nejhoršímu nepříteli a jeho spratkovi zmocnit se vlády nad Japonskem.“

„Pusťte se do toho!“ vybídl jej Ohgami tichým, naléhavým hlasem.

Sano se tak stal vůdcem snah o zdiskreditování Jošisata. Jeho spojenci se buď příliš báli, nebo byli příliš zdrženliví, než aby se toho ujali sami. Sano nevěděl, zda to poslání přijímá spíš proto, že je odvážnější nebo bláhovější než oni, ale Janagisawovy snahy zmařit musí, nebo ho Janagisawa připraví o hlavu i o postavení ve vládě. A současně bylo jeho samurajskou povinností chránit svého nejvyššího pána, šóguna, a tokugawský režim před Janagisawovým komplotem, jímž hodlal získat stálou moc. Tak kázalo bušidó, cesta válečníka, samurajský kód cti, podle něhož Sano žil.

Než ale stačil promluvit, ozval se jeden z mužů v přední řadě na nižším stupínku. Měl pokroucenou postavu a hrb na zádech. Tokugawa Ienobu, syn zesnulého šógunova bratra. „Odpusťte prosím, ctihodný strýče,“ začal. Zdálo se, že ze sebe slova musí s námahou vytlačovat. Z úst mu vyčnívaly horní zuby, protože měl abnormálně malou dolní čelist. Tyto deformace byly důsledkem dědičného stavu kostí. „Musím říci, že na jmenování vašeho následníka není vhodná doba.“

Janagisawa jen pokrčil rameny. Ienobuovy námitky očekával a nebál se ho. Jošisato se zatvářil obezřetně.

„Neodpustím,“ utrhl se na něho šógun. „Proč by to neměla být vhodná doba?“

„Nedávno jste tragicky přišel o dceru,“ vysvětlil Ienobu. „Vaši soudnost ovlivňují zjitřené pocity.“

„Jeho Excelence si naopak uvědomuje, jak naléhavé a nanejvýš důležité je bezodkladné jmenování následníka,“ vpadl mu do řeči Janagisawa klidným, uvážlivým tónem. „Právoplatným nástupcem je pochopitelně jeho syn.“

„Proč nejste šťastný, že mám následníka, kterého jsem si vždycky přál?“ otázal se šógun vyčítavě Ienobua. „Proč mi chcete, ahh, zkazit moji radost?“

„To je ta poslední věc, kterou bych si přál, strýče,“ snažil se Ienobu honem odvrátit hrozící šógunův hněv. „Jen jsem se domníval, že byste měl zvážit všechny možnosti, než se rozhodnete k tak závažnému kroku, na kterém závisí budoucnost celého režimu.“

Zmatený šógun nakrčil čelo. „Jaké možnosti myslíte?“

„Ctihodný otče, pán Ienobu si možná přeje, abyste svým nástupcem jmenoval jeho.“ Jošisato uctivým tónem odhalil motivy svého soka.

„Je to pravda, synovče?“ chtěl vědět šógun. Neměl rád ctižádostivé muže, kteří po něm otevřeně mámili přízeň.

„Ale vůbec ne, strýče,“ pospíšil si ho ujistit Ienobu. Sano ale věděl, jak usilovně se Ienobu snažil šógunovi zavděčit. Předtím, než se na scéně objevil Jošisato, byl totiž očekávaným a zřejmým nástupcem právě on. Jeho dychtivá touha zbavit se Jošisata a získat zpět bývalé postavení byla zjevná všem – až na šóguna.

„Už jen to, že jste se o Jošisatovi dozvěděl teprve nedávno… a za natolik podivných okolností.“ Ienobu se nakonec však neodvážil vyslovit, že podle jeho názoru Jošisato žádným šógunovým potomkem není.

Sano se rozhodl skočit rovnou do ohně, přestože věděl, že stavět se proti šógunovu rozhodnutí představuje úzkou stezku, která hraničila se zradou. Zpochybňovat šógunova nově nalezeného dědice se rovnalo přivolávání smrti.

„Slova ,podivné okolnosti‘ nevystihují plně skutečnost, Vaše Excelence,“ promluvil Sano a zopakoval šógunovi to, co mu navykládal Janagisawa, když se chystal podstrčit šógunovi Jošisata. „Před osmnácti lety dvorní astrolog vyčetl ze souhvězdí proroctví: zplodíte syna, ale pokud nebude od svého narození skrýván, zemřete při zemětřesení, které postihne Edo v šestnáctém roce období genroku.“

Ienobu Sanovi poděkoval pohledem a pokračoval pak sám: „Astrolog svěřil toto proroctví Janagisawovi a ten vydal příkaz, aby veškerá těhotenství v ženské části paláce byla hlášena pouze jemu a nikomu jinému. Brzy poté jedna z konkubín, paní Someko, zjistila, že čeká dítě. Ohlásila to Janagisawovi, který si ji poté vzal domů a tam se narodil Jošisato.“

„Janagisawa Jošisata adoptoval a vychoval jako vlastního syna,“ ujal se slova zase Sano. „Totožnost skutečného otce tajil. Před pěti měsíci vypuklo podle předpovědi zemětřesení, které Vaše Excelence přežila. Nebezpečí pominulo a Janagisawa prozradil tajemství – že Jošisato je váš syn.“ Janagisawa dosadil Jošisata na první místo kandidátů na nástupnictví, aby si zajistil, že on sám jako Jošisatův adoptivní otec bude moci příštím diktátorem manipulovat.

Šógun poslouchal, usmíval se a přikyvoval jako dítě, kterému před spaním vyprávějí jeho oblíbenou pohádku. „Není to snad mimořádný zázrak?“

„Je tak mimořádný, že byste ho neměl bezvýhradně přijímat,“ odpověděl Sano.

Šógunovu tvář poznamenala rozmrzelost. „Ahh, ano, to jste už povídal, když jste o Jošisatovi slyšel poprvé. A já si tenkrát myslel, že na tom něco je.“

„Právě proto jsem Jeho Excelenci navrhl, aby dala Jošisatův původ prošetřit,“ prohlásil zdvořilým tónem Janagisawa.

Sano ovšem choval podezření, že to navrhl, protože si byl jistý, že Sano žádné důkazy, které by poukazovaly na Jošisatův skutečný původ, neobjeví.

„Moje vyšetřování ještě neskončilo.“

„Měl jste na to čtyři měsíce,“ ozval se Jošisato. Jeho mladistvý mužný hlas měl tvrdost ocele. „Dokázal jste, že Jeho Excelence není mým otcem?“

„Nedokázal,“ přiznal Sano. Vyslechl úředníky, konkubíny, strážce i služky ze ženského křídla paláce, všechny, kteří tam v době Jošisatova početí bydleli. Navzdory rozšířeným názorům, že šógun míval nějakou ženu v loži jen zřídka, svědkové vypověděli pod přísahou, že s paní Someko strávil mnoho milostných nocí. Sano se domníval, že je Janagisawa buď podplatil, nebo zastrašil. „Ale nemohu ani dokázat, že Jeho Excelence vaším otcem je.“

„Můj lékař zkoumal Jošisatovy rysy a dospěl k závěru, že se mně, ahh, nápadně podobá,“ vyhlásil šógun. Sano pochybovačně pohlédl na Jošisata. Mladík se šógunovi nepodobal ani v nejmenším. „A paní Someko může dosvědčit, že Jošisatovým otcem jsem vskutku já.“

„Proč to tedy neudělá?“ obrátil se Sano k Janagisawovi. „Proč ji držíte pod zámkem ve svém domě a nedovolíte, abych ji vyslechl?“

„Má příliš křehké zdraví, aby se mohla podrobit výslechu,“ odvětil Janagisawa.

„Astrolog má také příliš chatrné zdraví? Toho jsem totiž také nemohl vyslechnout, protože, jak se zdá, zmizel.“

Janagisawa se samolibě uculil. „Vy ho přes veškeré své detektivní zkušenosti nedokážete najít?“

Odvolával se na Sanovo bývalé postavení sósakana-samy, plným titulem nejctihodnějšího vyšetřovatele událostí, situací a lidí. Sano ovšem Janagisawu podezříval, že dal astrologa zavraždit. „Jste jediným svědkem toho údajného astrologova proroctví o Jošisatovi a zemětřesení,“ prohlásil a obrátil se na šóguna. „Jste ochoten přijmout Jošisata za syna na základě výpovědi jediného svědka?“ Hluboko v srdci Sano cítil, že Jošisato je ve skutečnosti Janagisawovým synem, kterého podstrčil šógunovi.

Šógun vzdorovitě stáhl ochablá ústa. „Ano. Janagisawa je můj dávný a drahý přítel. Zcela mu důvěřuji. Přeje mně jen to nejlepší. Nelhal by mi.“

„Kdyby vám přál to nejlepší, pak by mi rád byl nápomocen s mým vyšetřováním.“ Sano se obrátil na Janagisawu. „Proč neporadíte Jeho Excelenci, aby mi poskytl trochu víc času? A zařídil, abych mohl vyslechnout paní Someko a astrologa? Přece by nepochybně bylo nejlepší, kdyby se otázka Jošisatova původu vyřešila, protože pak by nikdo nemohl popírat jeho právo vládnout Japonsku.“

Ze sálu se začaly ozývat souhlasné projevy. Sano věděl, že jeho přívrženci věří, že stále ještě je tady možnost prokázat Jošisatovu nelegitimitu, zatímco Janagisawovi podporovatelé byli naopak přesvědčeni, že Jošisatův původ bude potvrzen.

„Nebo chce Vaše Excelence riskovat, že svěří vládu do rukou muže, který nemá ani kapku vaší krve?“ přitvrdil Sano.

Šógun se před touto děsivou možností přikrčil. „Nu…“

Jeden člen rady starších zašeptal Sanovi: „To byla dobrá trefa.“

Jošisato se dotkl šógunova rukávu. „Odpusťte mi, prosím, ale kdyby existovaly nějaké pochybnosti o tom, že jsem vaším synem, pak bych raději odešel, než bych zdědil postavení, které si nezasluhuji.“ Jeho slova zněla upřímně.

Z řad posluchačů se ozvaly překvapené výkřiky. Jen málokterý z nich by se vzdal naděje na to, že se stane šógunem. Sano už už otevíral ústa, aby obvinil Jošisata ze lži, a totéž se chystal učinit i Ienobu. Ale Janagisawa je oba předešel.

„Z toho vidíte, jak je Jošisato nezištný,“ upozornil uctivým tónem. „Raději by obětoval své právo na vládu nad Japonskem, než by se vystavil nějakým pochybnostem. V každém případě si přeje chránit Jeho Excelenci.“

„Ten mizera ale dokáže plácat nesmysly!“ zamumlal generál Isogaj.

Šógun pohlédl na Jošisata s úctou a setřel si z oka slzu.

„Volba je jasná, Vaše Excelence. Buď poslechnete Sana a Jošisata vyženete, nebo ho přijmete za syna a budete šťastný.“

„To nejsou jediné dvě možnosti,“ protestoval Sano. „Vaše Excelence může také dovolit, aby vyšetřování pokračovalo, a jestliže se vaše otcovství potvrdí, můžete ho snadno jmenovat svým nástupcem později.“

Ienobu vyskočil, protože ožila jeho naděje, že diktátorství přece jen získá on. „Pokud se ukáže, že je jeho původ falešný, pak se ochráníte před hroznou chybou.“

Šógun váhal. Nikdo se nepohnul a nevydal jediný zvuk. V místnosti začal docházet vzduch. Sano dýchal jen s obtížemi. Šógun si zkoumavě prohlížel Ienobua. Tělesné vady jeho synovce a možnost, že by jmenoval svým nástupcem právě jeho jej viditelně odpuzovaly. Uchopil Jošisata za ruku a umíněně vyhlásil: „Jošisato je můj syn, můj právoplatný dědic a nástupce.“

Za radostného mumlání a rezignovaných povzdechů se shromáždění uklonilo svému budoucímu pánovi. Zklamaný Ienobu znovu poklekl. Jošisato děkoval úklonami a Janagisawa vrhl na Sana samolibý pohled. Žádný jiný boj, který Sano kdy s Janagisawou absolvoval, nebyl tak důležitý jako ten, který právě prohrál.

„A nyní, když došlo k rozhodnutí, vám musím něco oznámit,“ ujal se slova Janagisawa. „Ve vládě dojde k některým změnám.“ Všichni si se zděšením uvědomili, že právě začaly čistky. Janagisawa upřel zrak na Ienobua. „Vás už není déle třeba.“

Ienobuova malá dolní čelist poklesla. „Cože?“ zakrákal.

Janagisawa se zle usmál. „Slyšel jste mě dobře.“

„Ctihodný strýče…“

Šógun mávl rukou, jako by odháněl mouchu. „Jste propuštěn. Jděte.“

Ienobu jako obrázek neštěstí a nevěřícnosti se vybelhal ze síně.

Sano cítil ve vzduchu železitý pach krve. Všichni si uvědomovali, že může-li být takto od dvora vyhnán tokugawský příbuzný, není v bezpečí nikdo z nich.

„Ohgami-sane,“ pokračoval Janagisawa, „vy jste odvolán z rady starších.“

Ohgamiho obličej byl v té chvíli stejně šedivý jako jeho vlasy. „Ale… já jsem to postavení zastával pětadvacet let!“

„Pětadvacet let už stačilo,“ odsekl mu Janagisawa.

Sana trápil pohled na přítele v tísni a navíc si uvědomoval, že ztrácí svého hlavního spojence v radě. „Ohgami je jedním z nejschopnějších rádců Jeho Excelence,“ pokusil se namítnout.

„Nejde o schopnosti,“ vyložil Janagisawa. „Jde o loajalitu. Jeho Excelence chce mít jistotu, že se může spolehnout na věrnost nejvyšších představitelů Jošisatovi. A u Ohgami-sana by na to rozhodně sázet nemohl.“ Ukázal ke dveřím.

Ohgami se belhal ven jako poraněné zvíře.

„Generále Isogaji,“ pokračoval Janagisawa, „jste degradován na kapitána a budete sloužit na vojenské základně na Ezogašimě.“

Na nejsevernějším japonském ostrově! Zarudlý obličej generála Isogaje zfialověl. „Ne!“ zařval a sevřel pěsti. „To mi nemůžete udělat! Nepůjdu tam!“

„Je to nejzkušenější armádní generál,“ protestoval Sano. „Potřebujete ho k ochraně země.“

„Nelze počítat, že bude chránit Jošisata.“ Janagisawa věděl, že generál Isogaj patřil k těm, kteří se pokoušeli Jošisatovo nástupnictví zmařit. Pokynul vojákům. „Můžete tam odejít dobrovolně, nebo z donucení. Ale půjdete tam.“

Generál Isogaj, jemuž hrozilo potupné vyvedení jeho vlastními bývalými vojáky, se těžce zvedl na nohy. S tichými nadávkami vyklopýtal ven. Sano cítil chlad z prázdných míst po obou stranách. Poté obrátil Janagisawa svůj dravčí pohled na Sana.

„Přebírám vaše postavení komořího,“ prohlásil triumfálně. Konečně vyrval Sanovi postavení, po kterém léta prahl a které si již pravděpodobně udrží po celý život, nejdříve po zbytek šógunovy vlády a poté za vlády Jošisata. „A co vás se týče…“

Sano věděl, že nemá smysl se přít, rozčilovat nebo se dovolávat šóguna, který se mu vyhýbal pohledem. Zachoval tedy navenek netečnou důstojnost, přestože v nitru ho jímal děs. Janagisawa se nespokojí s tím, aby ho poslal do výslužby a degradoval. Na to bylo mezi nimi příliš mnoho zlé vůle. Toto je konec.

Janagisawa obdařil Sana úsměvem. Po všech těch letech nepřátelství mezi nimi existovalo téměř mystické pouto. Dokázali si navzájem číst myšlenky i emoce. Sano pohlédl na svého syna Masahira, který klečel na stupínku za šógunem. Masahiro byl příliš mladý, aby dokázal skrýt strach, ale zase ne tak mladý, aby nevěděl, že Janagisawa může odsoudit k smrti celou jejich rodinu, aby nezbyl už nikdo, kdo by mohl Sana pomstít. Přítomní čekali s tichým napětím, aby si vyslechli Sanův osud. Ze stavby venku se ozval hlasitý rachot, jako když se řítí lavina balvanů.

„Budete sloužit jako vedoucí úřadu výstavby,“ oznámil Janagisawa.

Shromáždění se zavlnilo v šoku. Masahiro otevřel ústa dokořán. Sano nedokázal uvěřit svým uším. Jako vedoucí úřadu výstavby bude dohlížet na proměnu ruin v nové hlavní město. Janagisawa ho nechal žít a ponechal jej ve vládním aparátu. Proč?

Janagisawa však bez vysvětlení pokračoval ve výčtu jmen, zbavení funkcí, odchodů na odpočinek, přeložení, nových pověření. Sano sledoval, jak jeho stoupenci opouštějí síň. Většina jich odcházela hrdě se vztyčenou hlavou, jiní však plakali. Jeden starší ministr dokonce omdlel a strážci jej museli vynést ven. Janagisawa ohlašoval jména lidí, kteří nahradí všechny vyhozené, a ti ihned přicházeli do sálu, aby poklekli na uprázdněná místa. V okamžiku byla celá vláda proměněna. Sano seděl sám mezi Janagisawovými nohsledy.

Šógunův obličej byl bez výrazu, jako by si neuvědomoval, že přímo před jeho nosem právě došlo k puči. Jošisato se ovládal a choval se naprosto klidně. Janagisawa, který si vzniklou situaci zjevně užíval, povytáhl obočí. „Aha, málem bych zapomněl.“ Kývl bradou k Masahirovi. „Zmiz ze stupínku. Péče o šógunovy komnaty už ti nepřísluší. Odteď jsi hradním pážetem.“

Masahiro, zjevně zdrcený svou degradací, s hanbou sestoupil před celým shromážděním ze stupínku. Sano ale zuřil spíš kvůli Masahirovi než kvůli sobě. Věděl, jak byl ten nevinný hoch hrdý na své postavení, které teď bez vlastní viny ztratil. Sano jen stěží potlačoval touhu zmlátit Janagisawu do krve.

Šógun měl oči pouze pro Jošisata. „Nyní slavnostně uvedu svého syna do rezidence, kterou jsem pro mého dědice a nástupce vyhradil.“

Jošisato mu pomohl sestoupit ze stupínku. Janagisawa se vydal za nimi. Úředníci vstali a pochodovali za trojicí. Objevili se šintoističtí mniši v bílých hábitech a za rytmického bubnování vyvedli průvod ze dveří. Vojáci mávali praporci s tokugawskými erby s trojitým listem cesmíny. Sano a Masahiro, zděšení slavnostní náladou, v niž vyústil předchozí masakr, ze zařadili na konec. Odněkud se vynořili hudebníci, kteří hráli na flétny a šamizeny. Skupina mužů, kteří se stali obětí čistky, stála před vchodem do paláce – jednak proto, že stále ještě byli v šoku a nevěděli, co mají dělat, jednak proto, že se báli jít domů oznámit rodinám, co se stalo. Mezi nimi i generál Isogaj a Ohgami. Sano k nim zamířil právě v okamžiku, kdy Isogaj úplně zšedl v obličeji. Chytil se za srdce, zasténal a zřítil se na zem.

„Sežeňte někdo lékaře!“ vykřikl Sano a poklekl vedle těžce dýchajícího, naříkajícího Isogaje.

Ohgami poklekl a vytasil krátký meč. Tvář měl náhle podivně plochou, jako by v ní rána zasazená jeho cti polámala kosti. V příští chvíli si vrazil meč do břicha.

Sano si s hrůzou uvědomil, že jeho dva přátelé se dostali za hranici svých sil. Věděl také, že i jeho síly budou brzy podrobeny zkoušce.

2

V Sanově sídle uvnitř edského hradu pracovali tesaři na nové střeše té části velkého panského domu, která se zhroutila při zemětřesení. Stavěli rovněž kostry kasáren, která budou obklopovat panský dům a kde budou ubytováni Sanovi vojáci. Prozatím bydleli ve stanech postavených na volném prostranství. Zedníci pokládali kameny na hliněné základy zdí, které měly komplex obklopovat. Práce ustávala jen proto, aby muži rychle zhltli nějaké jídlo, zapili ho vodou a opláchli si pot z obličeje. Rekonstrukce hradu byla nejvyšší prioritou a únava nebyla omluvou pro sebemenší zdržení.

V zahradě mezi soukromými budovami přebíhali chlapec a malá dívka klenutý můstek vedoucí k pavilonu uprostřed jezírka. Trojbarevné kotě se hnalo za nimi a za provázkem, kterým hoch komíhal v ruce. Děvčátko se radostně smálo. Nad altánem, který při zemětřesení přišel o střechu, byl na dřevěných kůlech natažený baldachýn. Pod ním ležela v poduškách paní Reiko. Vedle ní klečela její přítelkyně Midori, vyšívala a sledovala, jak si jejich děti hrají. Její nejmenší potomek spal na přikrývce. Reiko si ovívala zpocené čelo hedvábným vějířem. Vyšla ven, aby se nadýchala čerstvého vzduchu a unikla hluku, který tropili tesaři se svými kladivy a pilami. Necítila se zrovna nejlépe, protože už byla v šestém měsíci.

„Moje první dvě těhotenství byla až příliš snadná.“ Reiko si objala břicho rukama. Hodně přibrala na váze, měla oteklé nohy a zneklidňovaly ji občasné stahy. „Nevím proč, ale tohle je mnohem obtížnější.“

„Jsi už taky o dost starší,“ prohodila Midori.

Reiko, popuzená tou zlomyslnou poznámkou, vrhla na přítelkyni vyčítavý pohled. „Je mi teprve čtyřiatřicet.“ Pak si všimla, že se Midori kaboní nad šerpou, kterou při vyšívání propíchla jehlou. Byla tak zabraná do vlastního problému, že si vůbec neuvědomovala, co plácla.

Z můstku se ozval vřískot. Midorin šestiletý syn Tacuo držel kotě za kůži na krku a zvedal je do výšky. Pětiletá Reičina dcerka Akiko tahala koťátko za zadní nohy a ječela: „Dej mi ho! Je moje! Moje!“ Kotě zoufale mňoukalo.

Midori odložila vyšívání, vyskočila a vykřikla: „Tacuo! Akiko! Přestaňte se prát o to kotě, nebo uvidíte, co s vámi udělám!“

Polekané děti koťátko pustily. Midori se rozhlížela po zahradě. „Taeko! Kde jsi!“

Její devítiletá dcera se vynořila z bambusového houští. Byla to štíhlá dívka s vážnýma očima v kulatém obličeji a s dlouhými, lesklými černými vlasy svázanými vzadu oranžovou stužkou. V ruce držela štěteček a její světle zelené kimono s květinovým vzorem bylo umazané od inkoustu.

„Už zase maluješ?“ Midorin hlas zhrubl nesouhlasem. „Malování se pro dívky nehodí!“ Taeko svěsila hlavu. „Mělas dávat pozor na bratra a Akiko.“ Midori ukázala na mladší děti. „Běž za nimi!“

Nejmenší dítě se probudilo a začalo plakat. Taeko se rozběhla k můstku a odvedla ty dva domů. Kotě pelášilo za nimi. Midori se rozplakala. „Neměla bych se k dětem chovat tak ošklivě.“ Poklekla, zvedla kojence a houpala jej. „Co to se mnou je?“

Reiko vstala a objala ji. „Jenom se zlobíš na Hiratu.“

Hirata byl Midorin manžel a Sanův hlavní dvořan. Obě rodiny si byly tak blízké, jako kdyby byly příbuznými, ale v poslední době se jejich vztahy právě kvůli Hiratovi zhoršily.

Midori se rozeštkala. „Už je pryč čtyři měsíce! A vůbec nevím kde, protože neposlal jedinou zprávu!“

„Musí k tomu mít nějaký důvod,“ ujišťovala ji Reiko ve snaze o útěchu.

„Ta jeho prokletá bojová umění!“

Před devíti lety se Hirata začal učit mystickým bojovým uměním u jistého potulného kněze. Od té doby trávil hodně času mimo rodinu, bral lekce, cvičil a dělal všechno ostatní, co dělají muži, kteří chtějí tato tajemství zvládnout. Hiratova častá nevysvětlená nepřítomnost zhoršovala nejen jeho vztahy se Sanem, ale i jeho vlastní manželství s Midori.

„Vrátí se,“ ubezpečila Reiko Midori. „Vždycky se vrátil.“

„Mohl se zaplést do nějaké bitky. Mohl přijít o život!“

Hirata měl pověst jednoho z nejlepších bojovníků v Japonsku. Jiní zkušení šermíři jej neustále vyzývali na souboj. Dosud ho sice nikdo neporazil, ale Midori se obávala, že jednou by se to někomu zdařit mohlo.

„Dokáže se o sebe postarat, neboj se.“ Podobné rozhovory vedly často. A Reiko opakovala stále znovu a znovu totéž.

„Jak bych se mohla nebát? Vždyť nás tady nechal samotné.“ Midorino bědování ustoupilo novému přílivu hněvu. „Nikdy tady není, když ho Sano-san potřebuje. Sano-san mu poskytl neplacené volno, aby si vyřešil problém, který mu brání ve vykonávání povinností, ale místo, aby se dal do pořádku, tak můj báječný manžel znovu zmizí!“

Reiko bylo smutno z Midorina pohrdání mužem, kterého kdysi milovala.

„A když si ho žádá šógun, tak tady taky není.“ Hirata se stal šógunovým sósakanem-samou; tento úřad zdědil po Sanovi, když Sano povýšil na komořího. „Není divu, že ho šógun za to zbavil úřadu, zastavil vyplácení peněz a sebral nám i náš dům!“ kvílela Midori. „Nemám manžela, moje děti nemají otce a stali se z nás chudí bezdomovci!“

„U nás můžete zůstat, jak dlouho budete potřebovat,“ konejšila ji Reiko.

Midori se rozplakala vděčností. „Jsi moc laskavá. Ale my si to nezasluhujeme. Zvlášť když se můj muž k vám chová tak nečestně. Sano ho také brzy vyžene.“

„Ne, to neudělá,“ odporovala Reiko, ale věděla, jak je Sano s Hiratou nespokojen. Jestli se Hirata nenapraví, Sano jej nakonec skutečně propustí, bez ohledu na to, že jsou starými přáteli a že mu Hirata kdysi zachránil život. Nebylo to jen Sanovo právo pána, ale i jeho povinnost, aby dodržel bušidó, cestu válečníka. Z Hiraty se pak stane rónin – samuraj bez pána. Bude se muset s rodinou o sebe starat bez pevného místa ve společnosti. Reiko nechtěla Midori přiznat, že taková možnost opravdu hrozí.

„Ti jeho tři kumpáni!“ vykřikla zlostně Midori. „To všechno je jejich vina!“

Reiko věděla, o čem mluví; to málo, co sám věděl, jí Sano vyprávěl. Hirata před časem potkal tři mistry bojových umění, kteří bývali rovněž žáky jeho učitele Ozuna. Ti ho však zatáhli do nějaké neblahé tajné záležitosti. Hirata neprozradil, o co se jedná, a Sano se obával, že se jeho přítel dostal do vážných potíží.

„Můj manžel mu chce pomoci,“ pokrčila rameny Reiko. „Ale nejdřív mu Hirata musí prozradit, co se děje. A on to odmítá udělat.“

„Neřekne to ani mně!“

Reiko viděla, že Hiratovo chování ohrožuje její vztah s Midori stejně jako vztah Hiraty coby samuraje s jeho pánem Sanem. Oba páry se přátelily už přes deset let. A Reiko by si rozhodně nepřála, aby to skončilo. Na to bylo opravdové přátelství v tomto světě měnících se politických spojenectví až příliš vzácné.

Zvuky v pozadí se proměnily. K lomozu kladiv a pil se připojily bubny, flétny a šamizeny. Byla to první hudba, která na hradě od zemětřesení zazněla. Zvědavá Reiko se stočila na kolena a pak vstala. Spatřila, jak k ní zahradou míří Sano s Masahirem, dvě tmavé postavy v černých obřadních oděvech.

„Co je to za hudbu?“ zavolala na ně Reiko. Když se ale přiblížili, všimla si, že Masahiro má svěšenou hlavu a Sano zlostně zaťaté zuby. „Co se stalo?“

„Hudba je z průvodu, který doprovází Jošisata k paláci následníka.“ Sano přešel můstek a vstoupil k ní do pavilonu. „Šógun právě jmenoval Jošisata svým nástupcem.“

„To snad ne!“ Reiko věděla, jak tvrdě Sano pracoval na tom, aby dokázal, že Jošisato není šógunovým synem. Jeho neúspěch ji trápil stejně jako jeho. Toto byl daleko větší problém než Hirata. Janagisawa, nejhorší nepřítel jejich rodiny, v boji o moc zvítězil.

Masahiro vešel do domu. Reiko se chystala jít za ním, ale Sano ji zadržel. „Je rozzlobený. Nech ho samotného.“

„Máš tedy ještě víc špatných zpráv?“ Reiko se zmocnil strach. Midori se mezitím uklidnila už natolik, aby pochopila, že Reiko a Sano potřebují soukromí. Vzala nejmladší dítě do náruče, sebrala si své vyšívání a zamířila k domu. Teprve pak si Reiko všimla velkých rudých skvrn na bílých cípech Sanova spodního kimona.

„Je to krev?“ Pocítila bodnutí strachu a náhlé stahy v břiše. „Jsi zraněný?“

„Není to moje krev.“

Stahy ustaly. „Čí tedy…?“

„Ohgamiho z rady starších,“ odpověděl Sano tiše. „Spáchal před palácem seppuku. Poté, co si vbodl meč do břicha, jsem mu usekl hlavu, abych ho zbavil utrpení.“ To byl při rituálních sebevraždách obvyklý postup.

„Milosrdní bohové!“ Reiko byla právě tak ohromená jako zděšená. „Proč to udělal?“

„Byl zbaven úřadu. Stejně jako generál Isogaj. Tomu zase selhalo srdce. Lékaři nevědí, jestli to přežije.“ Sano poklekl vedle Reiko a vylíčil jí tu čistku. „Vládu teď vede Janagisawa. Své nepřátele nahradil svými stoupenci.“

Reiko rychle pochopila děsivé důsledky. „To znamená, že se to týká i tebe a Masahira?“

Sano úsečně přikývl.

V Reiko vzplál hněv. Nenáviděla Janagisawu stejně jako Sano. Janagisawa se kdysi pokusil zabít Masahira. A nyní se dostal k neomezené moci. Reiko náhle spatřila děsivou vizi, jak je její rodina zneuctěna, odsouzena k smrti a popravena.

„Masahiro už je zas pouhé páže,“ pokračoval Sano. „A já už nejsem komoří. Teď je jím opět Janagisawa. Ze mě se stal vedoucí úřadu výstavby.“

Reiko se ta degradace vůbec nezamlouvala, ale současně byla ráda, že to nedopadlo hůř. „Proč tě Janagisawa nedal zabít, nebo tě nevyhnal z vlády?“

„Sám se tomu divím.“ Zdálo se, že tomu Sano rozumí stejně málo jako ona.

„Budeme se tedy muset odsud znovu vystěhovat?“ K tomu už jednou došlo, když Janagisawa připravil Sana o úřad komořího poprvé.

„Nezmínil se, že by chtěl sídlo nazpátek. Předpokládám, že tady nechce bydlet, dokud se všechno opravuje a přestavuje. Má pokoje v palácovém domě pro hosty, blízko šóguna.“

„Snad tě ochrání tvoji spojenci,“ zadoufala Reiko.

„Ve vládě už žádní nejsou v takovém postavení, aby mě mohli chránit.“

„A co daimjóové? Máš přece mezi nimi přátele.“

„Ti musejí Janagisawu přijmout. Pokud tak neučiní, budou mít obtížný život, protože by jim zvýšil dávky, které odvádějí vládě, a pokud by na to nepřistoupili, odebral by jim jejich léna.“

„Proč si tě tedy nechal u sebe?“

Sano, který na tuto otázku opravdu neuměl odpovědět, jen zavrtěl hlavou. „To ví jen on.“

Nyní, když se Reičin počáteční šok začal zmírňovat, protože Sano čistku přežil, s nadějí v hlase pronesla: „Třeba se spokojí s tím, že tě zbavil úřadu. Snad nás nechá být.“

„Já se ale s tou degradací smířit nehodlám.“ Sanův hlas byl náhle ostrý hněvem. „Je to útok na moji a Masahirovu čest. A nedovolím ani, aby se Jošisato stal příštím šógunem. Budu bojovat.“

Reiko, přestože to rovněž pociťovala jako útok na její čest, ale toužila po klidu. „Přeje-li si šógun, aby se jeho dědicem stal Jošisato, je nejspíš tvou povinností to přijmout.“

„Nikdy! Je to útok na režim, kterému jsem přísahal, že ho budu chránit. A kromě toho Janagisawa útočení na nás nikdy nezanechá.“

V té chvíli vběhl do zahrady jeden ze strážných a mával lakovaným pouzdrem na svitky. „Ctihodný pane! U brány je jízdní oddíl. Toto vám přivezli.“

Sano vyšel strážnému vstříc. Převzal pouzdro, vytáhl z něho svitek a přečetl si ho. Zlost v jeho výrazu ještě zesílila. „Janagisawa mi snížil plat na polovinu A odvelí také většinu mých dvořanů. Mí vojáci budou převeleni na nová místa v provinciích.“ Sano se rozběhl k bráně.

Reiko, přes svoje těhotenství, běžela za ním. Když dorazili na nádvoří, už tam vtrhly stovky vojáků. Nad těmi Sanovými měli značnou početní převahu. Vpadli do ubytoven a vyvolávali jména těch, které si odvedou. Sanovi muži hlasitě protestovali. Velitel vládního oddílu mu oznámil: „Máme rozkaz zabít každého, kdo s nimi neodejde dobrovolně.“

Zuřící, ale bezmocný Sano tedy nakázal svým mužům, aby se nebránili. Zůstala mu asi jen dvacítka dvořanů, což bylo na celý komplex žalostně málo. Rozvzteklená Reiko cítila, že brzy omdlí. Sano ji podepřel a doprovodil do domu. Usadil ji v přijímacím pokoji a vzdychl: „Vidíš? Co jsem ti povídal? Chce mě zničit.“

„Máš pravdu,“ musela přiznat Reiko. „Nemůžeš to tak nechat. Musí existovat způsob, jak zmařit Janagisawovy úmysly a získat zpět své i Masahirovo postavení. Nemůžeš si promluvit se šógunem?“

„Zkusím to,“ usoudil Sano, přestože věděl, že je to téměř beznadějné. „O přístupu k šógunovi ale rozhoduje Janagisawa. A teď, když byl generál Isogaj degradován, má pod kontrolou i tokugawskou armádu.“

Reiko pečlivě zvažovala svá další slova. „Předpokládejme, že Janagisawa zemře,“ začala potom pomalu. „K tomu není potřeba armáda. Jakmile bude po smrti, Jošisato se dlouho neudrží.“

Sano se zamračil nad jejím náznakem, že by snad měl Janagisawu zabít. „To bych nedokázal udělat.“

„Proč ne? Janagisawa se tě pokusil zavraždit víckrát, než dokážu spočítat.“

„Proč? Protože Janagisawa je můj nadřízený a zástupce šóguna. Moje věrnost šógunovi se vztahuje i na Janagisawu. Zabít ho by bylo nečestné.“

„On na tebe ovšem nikdy žádné ohledy nebral.“ Reiko rozuměla Sanově přísaze, že bude dodržovat bušidó, přísný zákon, který mu diktoval samurajské chování. Milovala ho za jeho smysl pro čest. Ale její zákon byl jiný, a to navzdory samurajské krvi, která jí kolovala v žilách. Byla matkou. Starost o děti byla přednější než povinnost k Janagisawovi, který byl jejich nepřítelem, nebo k šógunovi, jehož náladovost často dostávala její rodinu do nebezpečí. „Ale na Jošisata se tvoje věrnost šógunovi nevztahuje.“

Sanova tvář prozrazovala bezradnost. „Nevěřím, že Jošisato je šógunův syn. Jsem přesvědčen, že je Janagisawův. Ale dokud tady je nebezpečí, že bych se mohl mýlit, nebudu riskovat, že zabiju syna svého pána.“

„Tvůj smysl pro čest nám přinese smrt!“ vykřikla Reiko.

„Lepší čestná smrt než život v hanbě,“ namítl Sano. „Musím najít jiný způsob, jak porazit Janagisawu a zabránit Jošisatovi stát se šógunem.“

Přestože se nesmírně milujeme, jsou tady věci, na kterých se nemůžeme nikdy shodnout, uvědomila si jako už mnohokrát předtím Reiko. Nyní, když se ocitli bez prostředků a stojí před největší životní výzvou, ale potřebují být jednotní.

Do pokoje se náhle vřítil Masahiro a jeho zoufalství vystřídalo vzrušení. „Otče! Někdo za tebou přišel. Šógunova žena!“

3

„Co ji sem mohlo přivést?“ nechápala Reiko.

Sano byl stejně překvapený a udivený. „Nemám tušení.“ Šógunovu choť viděl zatím pouze jednou, a to na konci vyšetřování únosu a znásilnění několika žen. „Pojďme to zjistit.“ Sano pomohl Reiko vstát a vydali se za Masahirem do přijímacího pokoje.

Na čestném místě hned u výklenku, ozdobeného kaligrafickým svitkem a porcelánovou vázou s bílými azalkami, čekaly dvě ženy v šedivých šatech. Ta starší ležela na zádech na podlaze pokryté tatami s nohama v ponožkách nataženýma ke stropu a s pažemi přitisknutými k tělu. Mladší žena klečela u ní a tiskla jí na čelo látkový sáček se svazkem bylinek, které vydávaly zatuchlou vůni. Když se k nim Sano, Reiko a Masahiro přiblížili, klečící návštěvnice pomohla starší dámě usednout. Sano i jeho rodina poklekli a uklonili se hostům.

„Buďte pozdravena, paní Nobuko,“ přivítal ji Sano. „Vaše návštěva je pro nás ctí.“

„Omlouvám se, že se chovám tak nepatřičně.“ Z hlasu starší ženy se ozývala bolest. Při ležení na podlaze si rozcuchala své stříbrem prokvetlé vlasy. „Dnes mne bolela hlava ještě víc než jindy.“

Přestože byla jednou z nejprivilegovanějších žen v Japonsku, byla vychrtlá jako nějaká pouliční žebračka. Ramenní klouby se jí rýsovaly pod hedvábným kimonem jako boule. Šlachy na krku připomínaly uvolněná lana. Karmínové líčidlo na tvářích a rtech jí dodávalo ruměnec falešné živosti, ale svaly kolem pravého oka, pokroucené a stažené jako v křeči, zdeformovaly její úzký obličej s vystouplými lícními kostmi ve znepokojivou masku utrpení.

„Je mi líto, že se necítíte dobře,“ odvětil Sano a představil jí Reiko a Masahira. Zdravé oko paní Nobuko je zkoumalo s bystrým zájmem. Ze druhého mimovolně vytékaly slzy. Kývnutím dala najevo souhlas. „Ráda bych vás seznámila se svou dvorní dámou Korikou.“

„Je pro mě čest vás poznat,“ prohlásila Korika, plnoštíhlá žena těsně před padesátkou, nasládlým, zadýchaným hlasem. Téměř černé, do výšky vyčesané vlasy zvýrazňovaly její široký obličej. Čelo měla tak nízké, že se její namalovaná obočí téměř dotýkala linie vlasů. V širokém úsměvu a v očích černých a lesklých jako borůvky se zračila snaha potěšit.

„Smím vám nabídnout nějaké občerstvení?“ otázala se Reiko.

„Ne, děkujeme.“ Paní Nobuko se zašklebila, jako by se jí z pouhého pomyšlení na jídlo a pití dělalo špatně. „Jistě jste zvědaví, proč jsem přišla, takže půjdu rovnou k věci. Musím s vámi mluvit o Curuhime.“

Hlas se jí zlomil vzlyky. Slzy jí teď už prýštily z obou očí. Korika ji konejšivě pohladila po ruce. Šógun po své dceři netruchlil, jeho manželka ovšem ano.

„Je mi to nesmírně líto,“ pronesla Reiko soucitně. „Jestli tomu dobře rozumím, byly jste si hodně blízké?“

Paní Nobuko přikývla a uklidnila se. „Byla jsem u ní, když zemřela. Jsem jenom její nevlastní matka, ale měla jsem ji ráda, jako by byla vskutku moje.“

„Nezahynula její matka při zemětřesení?“ Sano si připomněl, že Curuhimina matka byla jednou ze šógunových konkubín.

„Ano, když se zhroutila část Velkého vnitřku,“ přisvědčila paní Nobuko.

Velký vnitřek se nazývala část paláce, v níž žily šógunovy konkubíny, příbuzné a jejich společnice a služky. „Ale i předtím se Curuhime spoléhala na mé vedení.“

„Její pravá matka byla hloupá, přelétavá žena, kterou výchova šógunovy dcery vůbec nezajímala,“ dodala Korika.

„Nemluvte špatně o mrtvých,“ napomenula ji jemně paní Nobuko. Ze staveniště sem dolehly údery kladiva. Tvář paní Nobuko se zkřivila ještě víc.

Sano se začal zvedat. „Nařídím těm mužům, aby přestali pracovat.“

„Ne.“ Paní Nobuko zvedla svraštělou ruku, aby ho zastavila. „Hluk brání odposlouchávání. Nechci, aby kdokoli mimo tento pokoj slyšel, co vám musím svěřit.“ Mluvila hlasitě, ale v tom mlácení byl její hlas sotva slyšitelný. „Curuhime byla zavražděna.“

Sano, Reiko i Masahiro strnuli ohromením. „Myslel jsem, že zemřela na neštovice.“

„To ano,“ souhlasila paní Nobuko, „ale nebyla to přirozená smrt.“

„Jak to víte?“ zajímal se Sano.

Paní Nobuko se obrátila na svoji dvorní dámu. „Vyložte jim, jak se to stalo.“

Korika, rozčilená, ale potěšená, že se stala středem pozornosti, začala vyprávět: „Došlo k tomu několik dní předtím, než Curuhime onemocněla. Šly jsme ji s paní navštívit. Procházely jsme se po zahradě. Curuhime mě pak požádala, abych jí doběhla pro plášť. Když jsem ho hledala ve skříni, spatřila jsem staré bavlněné prostěradlo, které leželo složené na jedné polici mezi jejími kimony. Bylo potřísněné zaschlou krví a žlutými skvrnami.“ Odporem nakrčila nos. „Bylo mi divné, co tam to špinavé prádlo dělá. Chtěla jsem poručit služce, aby ho vyhodila, ale zapomněla jsem na to. Vzpomněla jsem si na to až dnes ráno. Šla jsem se po něm podívat, ale už tam nebylo.“

„Korika mi pak o tom prostěradle pověděla,“ navázala paní Nobuko. „A já si myslím, že bylo po člověku, který měl neštovice, a bylo ušpiněné od krve a hnisu z jeho boláků. Věřím, že ho mezi šaty někdo podstrčil úmyslně, aby se Curuhime nakazila.“

„Slyšel jsem, že ze znečištěných lůžkovin se mohou nakazit lidé, kteří je berou do rukou,“ připustil Sano, dosud však nepřesvědčen. „Jak si ale můžete být jisté, že to prostěradlo pocházelo od nemocného neštovicemi?“

„Říká mi to má intuice,“ prohlásila paní Nobuko.

Sano na ni vrhl pochybovačný pohled a všiml si, že se Reiko na něho mračí. Ona také věřila v sílu ženské intuice, zatímco on se k ní stavěl skepticky.

„Předpokládejme tedy, že to prostěradlo bylo infikované,“ uvažovala nahlas Reiko. „Měl neštovice v domácnosti ještě někdo jiný?“

„Ne,“ odpověděla paní Nobuko rozladěně, jako by logika její přesvědčení znevažovala.

„Jestliže tedy byla Curuhime nakažena záměrně,“ pokračovala Reiko, „jaký k tomu mohl mít někdo důvod?“

„Aby se jí zbavil, aniž by to vzbudilo podezření,“ vysvětlila paní Nobuko.

„Spatřila jsem to prostěradlo pouhou náhodou,“ podpořila svou paní Korika. „Kdybych ho nenašla, nikdo by se nikdy nedozvěděl, že byla zavražděna.“

„Předpokládejme, že máte pravdu.“ Sano cítil, že paní Nobuko začíná jeho objektivitu bořit. „Kdo ji tedy chtěl zabít?“

„To já vím,“ vyhrkla paní Nobuko. „Janagisawa!“

Bušení kladiva na chvíli ustalo. V náhlém tichu pocítil Sano ohromení a viděl, že Reiko i Masahiro jsou na tom stejně. Rozbušilo se mu srdce.

„Vy myslíte, že Janagisawa uložil neštovicemi infikované prostěradlo do Curuhimina pokoje?“ zeptala se udiveně a pochybovačně Reiko.

„Ne, to si nemyslím,“ zavrtěla hlavou paní Nobuko. „Neriskoval by, že se sám nakazí, nebo že při tom bude přistižen. Ale nařídil to. Proto jsem tady. Chci, abyste dokázali, že je vinen vraždou.“

„To je naše šance se Janagisawy zbavit!“ vykřikl Masahiro.

„Takže víte, k čemu dnes došlo,“ poznamenal Sano udiveně.

To byla pravda, jejíž původ nikdo nikdy nezpochybnil.

„A kromě Jošisata,“ doplnil Masahiro.