Anne Braganceová

MATA HARI

Anne Braganceová

MATA HARI

Přeložila

Helena Obručová

Copyright © Belfond, un département de Place des Editeurs, 2014

Translation © Helena Obručová, 2014

Czech edition © Metafora, 2014

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-808-2 (ePub)

ISBN 978-80-7359-791-7 (mobi)

Paule a Georgesovi Brézoutovým

PRVNÍ BARON

Netečný dav oslabený letním horkem se roztáhl podél kolejí, na nichž stála vlaková souprava. V mase lidí přešlapujících na místě pofňukávalo dítě a stěžovalo si, že se udusí. Nějaký muž sundal slaměný klobouk a otřel si čelo. Nad tlačenicí se pohybovala světlá skvrna slunečníku. Přišly celé rodiny. Do těchto míst je dohnala nečinnost, když se jen tak potulovaly po nábřeží, a zaplavily, přesněji řečeno ucpaly cestu, kterou si pasažéři museli razit, aby se dostali ke svým vagonům. Adam Zelle byl jedním z nich. Ztrácel trpělivost a dělal si starosti: nesmí zmeškat tento vlak, dnes poslední do Leeuwardenu. Ohlédl se po Margaretě, která cupitala v jeho šlépějích.

„Pospěš si, maličká! No tak, postupuj! Rychle, podej mi ruku!“

Jen co dcerku uchopil, začal lokty a rameny rozrážet dav zevlounů. Rád by si proklestil uličku a odstrkoval dotěry i pomocí hole, ale zbytek slušnosti mu v tom zabránil. To je den! To byl taky nápad vydat se na výlet do Amsterdamu právě sedmého srpna, kdy se všichni místní gauneři poflakují kolem a hýří na veřejných prostranstvích! Ano, ale tento sedmý srpen bylo zvláštní datum, speciální den: dnes je Margaretě deset let a Adam slíbil, že ji na narozeniny vezme do zoo. Nelitoval toho, co slíbil milované holčičce, svému oblíbenému dítěti, a bylo jeho svatou povinností dané slovo dodržet.

Dívenka nesdílela otcovy starosti ani podrážděnost: před oslněnými očky měla stále obraz páva, kterého odpoledne tak dlouze obdivovala v zoologické zahradě. Do té doby neměla tušení, že by takový pták – a je to vůbec pták? – mohl existovat. Všechna ostatní zvířata, která toho dne objevila, žirafy, slony, opice nebo šelmy, zastínila vznešenost tvora zaměstnaného roztahováním barevných ocasních per. V závěsu za otcem, který ji vedl k vlaku, přemýšlela, jakými výrazy vykreslí honosného opeřence bratrům a sestrám, a strachovala se, že nenajde výstižná slova.

Margaretha si nevšímala davu, který jim překážel v chůzi, nevnímala okolní hluk, neslyšela volání, křik ani hvízdání lokomotivy, která vyfukovala oblaka páry. Před jejími zraky se znovu a znovu rozvinoval vějíř s modrými a zlatými oky. Otec náhle zastavil, protože se právě dostali ke správnému vagonu. Narazila na jeho záda a konečně si uvědomila, že 7. srpna 1886 je na nádraží v Amsterdamu a odjezd vlaku do Leeuwardenu se blíží.

Před dvířky si velmi elegantní dáma s objemnými zavazadly a malou holčičkou Adamovi postěžovala na nevhodné způsoby nosiče, který ji právě nechal na holičkách. „Tvrdil, že vlak už bude odjíždět, a tak mi zavazadla nemůže donést až ke kupé, ve kterém mám rezervaci!“

Nevadí! Adam Zelle pookřál, že se může ukázat jako pravý muž. S úsměvem uchopil dvě nadité kožené tašky, vyhoupnul je do vagonu, potom chytil malou slečnu v podpaží, vyzvedl ji, postavil k zavazadlům a galantně se otočil k její matce, aby jí nabídl pomocnou ruku.

Margaretha, která byla na svůj věk hodně velká, nemusela otce žádat o pomoc; měla dlouhé nohy, a tak jí stačil jeden skok k tomu, aby obě cestovatelky v nesnázích dostihla. Adam se chopil tašek neznámé dámy a jako první zamířil ke kupé, kde – jak náhoda rozhodla – budou cestovat společně. Zatímco ukládal zavazadla do sítě a mohl se samou úslužností přetrhnout, štěbetající dáma nepřestávala děkovat šťastné prozřetelnosti, která jí poslala do cesty takového gentlemana. Navrhl, že stáhne rolety, aby ji neobtěžovalo zapadající slunce, a nabídl jí sedadlo u okna…

„Ach! Pane,“ zvolala a usadila se na místo podle svého gusta, „pane…?“

Margaretha sledovala, jak otec smekl slamák – nosil klobouky jen té nejlepší kvality z prostého důvodu, byl totiž kloboučník – a naklonil se k dámě, aby se jí představil. „Baron Adam Zelle k vašim službám, madam.“

„Och! Baron! Nejdražší pane barone Zelle, tisíceré díky…“

I když se Margaretha v duchu posmívala afektovanosti té nóbl paní, udivilo ji, že slovo baron tak nesmírně zapůsobilo. Dáma okamžitě zrudla, rozplývala se v omluvách a cudně pomrkávala, což bylo vidět i pod závojíčkem. Ti dospělí jsou ale divní, napadlo ji. Baron? Pche! To bylo poprvé, kdy se její otec uvedl takovým způsobem, ale jistě k tomu měl své důvody. Jelikož Margaretha k otci chovala opravdovou úctu a jeho slovo pro ni mělo sílu evangelia, přijímala ho, podřizovala se jeho názorům a následovala jeho touhy, ať se dělo cokoli.

Unavená žvatláním dámy je přestala poslouchat. Hladila šedý potah sedadla, o které se opírala pravou paží, jedním prstem projížděla po prýmku z hedvábí. I když přesně nevěděla, co to znamená, nejasně cítila, že „baron“, do něhož se otec právě převtělil, je vítán, jelikož se hodí do luxusu, který byl v tomto kupé první třídy všudypřítomný. Stropy, přepážky i obložení byly vyzdobené šedivou hedvábnou látkou, tak měkkou na dotek. Pokrývala sedadla i opěradla a byly z ní ušité i záclonky, stejně jako rolety, které se podle libosti mohly stáhnout a vytáhnout. Hedvábí zachycuje světlo podobně jako duhová oka toho nádherného páva, pomyslela si dívenka.

„Vy žijete po celý rok v Leeuwardenu, pane barone?“

Vyumělkovaný, trošku vysoko posazený hlas té dámy udělil oslovení lesk, učinil ho třpytivým jako hedvábí, jako oslňující paví vějíř. Adam Zelle si popotáhl kalhoty, takže mu zpod nohavic vykoukly bílé podkolenky, a odvětil, že v teplých měsících přebývá na svém panství v okolí Haagu. Margaretha věděla, že nic z toho není pravda, protože rodina Zelleových nikdy neopustila Leeuwarden. Ani nevlastní žádný další dům kromě toho v ulici Groote Kerkstraat číslo 28, jehož přízemí sloužilo jako kloboučnický krámek. Navzdory jejich starému spiklenectví, které je odjakživa spojovalo, se na otce pátravě zadívala. Asi trochu moc upřeně, protože „baron“ svraštil obočí, které nebylo husté, ale tím pranic neztrácelo na výraznosti. Mlč, drahoušku, neprozraď mě, potom ti to vysvětlím. Výborně. Margaretha zavřela oči, nepotřebovala žádné vysvětlení ani ospravedlnění. Netušila, že baron je titul – v případě jejího otce neprávem přisvojený – ale rozuměla, že tohle všechno je jen hra. Hra, které se účastní pouze mlčením, a to se jí nesmírně líbilo.

Ukolébaná rytmem boogie, a ještě více zpěvnou modulací hlasu neznámé, Margaretha podřimovala a v hlavě, která se kymácela do rytmu jízdy, se jí míchala a zaměňovala slova a věci. Baron, páv, hedvábí… Aniž by si toho byla vědoma, pomalu se otevírala kráse, malichernosti, slasti. Aniž by si to uvědomovala, v tento narozeninový den, kdy právě dovršila deset let, absolvovala křest luxusem a klamem, které budou ovládat její život, jako by byly navždy vytesány do desek s jejím vnitřním přikázáním.

Když dorazil vlak do Leeuwardenu, byla již noc. Letní noc, kdy úplněk vyběluje budovy a osvětluje scenerii stejně dobře jako zapadající slunce, určitě lépe než plynové lampy, které do dálky vysílají bledý svit. Dáma s dítětem v růžových šatech s volány po boku se držela svého náhodného úslužného rytíře, který se znovu chopil zavazadel. Margaretha družinu uzavírala.

Při východu z nádraží madam pokynula rukou v krajkové rukavičce vyšňořenému spřežení, které zde již čekalo.

„Ach! Tady je můj kočár… Pane barone, vaše společnost udělala z této cesty, o které jsem předpokládala jen to nejhorší, něco mimořádného. Ještě jednou vám mnohokrát děkuji.“

„Baron“ Zelle se naklonil k delikátní ručce. Na okamžik ji podržel a zlehka políbil. Když se opět narovnal, předstíral pohoršení, aby se před dámou předvedl. „Vidím, že já takové štěstí nemám, madam. Můj kočár má zpoždění. Ten neschopný kočí se zase někde loudá!“

Otcův divadelní výstup Margarethu pobavil, dost možná v ní vyvolal i uznání. Ano, obdivovala ho za to, že tuhle komedii dotáhl až do konce, a bez klopýtnutí. Kočár, na který údajně čekají, samozřejmě neexistoval o nic víc než nespolehlivý kočí.

Ještě si vyměnili několik vět, pár zdvořilostních frází, než se dáma s holčičkou uvelebily na sedadle. Kočár se vzdaloval a poskakoval na dlažebních kostkách. Adam Zelle si konečně mohl vydechnout. Pěkně zhluboka a při tom se smál. Popadl dcerku za ruku a vydali se k nájemním drožkám seřazeným naproti nádraží.

„Pojedeme domů, maličká!“

Kočí první drožky pospával na sedátku zabalený do kabátu s trojitým límcem, který deformoval jeho siluetu a díky tomu vypadal jako obrovský brouk. Když se Adam špičkou hůlky dotkl jeho ramene, mužík nadskočil, oklepal se a začal blekotat: „Cože? Ach, ano… Jistě… Pane…“

„Groote Kerkstraat číslo dvacet osm!“ oznámil Adam Zelle. „Ale nespěchejte, máme čas.“

Nepospíchal, vždyť musel dceři pár věcí vysvětlit, a během jízdy přímou cestou by to nestihl. Usadil Margarthu pod koženou stříšku, sedl si vedle a přitáhl ji k sobě.

„Maličká, o tomhle setkání nemusíme doma vyprávět, rozumíš?“

Ve voze bylo přítmí, a tak mu Margaretha neviděla do obličeje. Postřehla jen obavu, která zabarvila jeho hlas. Přikývla.

„Taky nepovíš, že jsme cestovali první třídou, viď? Bude to naše tajemství.“

„Barona“ nezmínil ani náznakem, což Margarethu nepřekvapilo. Přece však tušila, že musí působivý efekt tohoto slova začlenit do jejich spiklenectví, které otec novým tajemstvím ještě utvrdil. Nevyzradit nic o cestě ani neznámé dámě, to ráda slíbila, ale aby se ovládla a nevylíčila bratrům a sestrám nádheru páva, tím si už tak jistá nebyla. Kroutila se na sedadle a snažila se uvolnit z otcova sevření.

„Co je, Margaretho?“

„Jenomže… Já nevím… Jestli můžu mluvit o tom pávovi, co jsme viděli v zoo,“ koktala rozpačitě.

Adam Zelle vybuchl smíchy a jeho mohutný řehot, který se rozléhal jako burácení hromu, prostor drožky docela zaplnil.

„Ale samozřejmě, drahoušku! Budeš jim vyprávět o všech zvířatech, která jsi viděla.“

„Ne. Jenom o pávovi,“ řekla vážně.

V jejích očích pohádkový pták znovu roztahoval pera a v ústech pocítila zvláštní, velmi lahodnou příchuť neznámého ovoce: chuť tajemství.

Všichni malí Zelleovi měli blonďaté vlásky, modré oči a porcelánovou pleť; prostě vypadali, jako by vyšli ze stejné formy. Margarethina rozdílnost byla patrná na první pohled: měla dlouhé hnědé kadeře, snědou pleť a tmavé oči, které se směrem ke spánkům protahovaly. Nikdo netušil, odkud se vzaly rysy, které ji tak odlišovaly od bratrů a sester a také od spolužáků. Jedinečnost, kterou v budoucnu tak skvěle využije, dokázala uplatnit již nyní. U Zelleových držela celý svůj malý svět v určitém druhu podřízenosti. Velmi brzy pochopila, že už jen díky své výšce a vzezření má na mladší sourozence přirozený vliv. Každý den si ověřovala, že se zlepšuje, ve schopnosti svádět nacházela zálibu a při sebemenší příležitosti testovala, jaký má dopad a dosah. Zvláštní něha, kterou jí otec projevoval a která by mohla vyvolat žárlivost a soupeření, jí naopak přidávala na přitažlivosti. Důkazem bylo i to, že od návratu z Amsterdamu ji mrňata s otevřenou pusou pozorovala, jako by přicestovala z nějaké daleké země nebo z Měsíce, kdo ví? Vyzvídala, dotírala, ať řekne, co viděla a dělala, ale ona vzdorovala. Škodolibě ji těšilo, když je přiměla dychtivě čekat. Ráno jim slíbila, že o svém pobytu ve velkém městě bude vyprávět po snídani. Ale když ten okamžik nastal, zavelela, ať se vrátí ke svým hrám.

„Ne, teď ne, mám hodinu klavíru.“

To ona rozhodovala podle svého rozmaru, vždycky tomu tak bylo. Třebaže hořela nedočkavostí, aby je mohla oslnit popisem páva, nemohla se vzdát svého výsadního práva starší a oblíbené. Celé ráno pozorovala, jak kolem ní poletují jako můry přilákané září lampy. Úžasný pocit, který jí působil rozkoš a pro který stálo za to odložit vyprávění o výletu do Amsterdamu. Svolávala bratry a sestry kam a kdy se jí zachtělo: do obývacího pokoje v prvním patře, do zadní části krámku s klobouky, na břehy průplavu nebo třeba do zahrady. Na místě nezáleželo, své divadlo dokázala situovat do libovolné scenerie, aby předvedla působivé představení. Hlavní je mít publikum, což měla. Publikum naprosto oddané.

Bylo pět hodin odpoledne, když vydala povely a shromáždila kolem sebe drobotinu. Po zralé úvaze se rozhodla sehrát svůj výstup v zahradě, protože tam byly užitečné „doplňky“. Usadila je jednoho vedle druhého na kamennou zídku podél řady stromů a požádala o ticho. Nepřála si žádné otázky.

Dětský obřad začal. Margaretha zůstala stát, jen se naklonila k truhlíku s pelargoniemi a rozvážně odtrhávala okvětní lístky, které si pomocí kapky slin postupně přilepovala na nehty. „Operace“ byla zdlouhavá, protože některé lístky se nepřichytily a popadaly, a tak musela přilepování několikrát zopakovat. Sourozenci to trpělivě snášeli, sledovali každé její gesto a dávali dobrý pozor, aby ani nehlesli. Když měla zkrášlené nehty, zaměřila se na hřbet ruky, pokožku si ozdobila dalšími červenými lístky. Po celý čas nevěnovala divákům jediný pohled.

Udělala dva kroky vzad, roztáhla před sebou prsty ozdobené pravé ruky. Zdálo se, že je s výsledkem celkem spokojená. Potom jako cirkusový kouzelník, který v publiku hledá dobrovolníka, si jednoho po druhém pozorně prohlížela. Pokývla bradou směrem k vyvolenému a nařídila: „Josefe, pojď sem.“

Josífkovi bylo šest, poslušně se postavil vedle ní, temenem hlavy dosahoval k jejímu hrudníku. Margaretha položila nazdobenou ruku na hošíkovu hlavu a okázale oznámila: „V zoo jsem viděla ptáka, který byl velký jako Josef.“

Tato šokující informace vyvolala v dětech nedůvěřivost i úžas. Tiše si mumlaly. Malí Zelleové nikdy nespatřili exotické ptáky jinde než na ilustracích v encyklopedii, kterou jejich otec někdy v podvečer otevíral pod lampou.

Albert, o rok mladší než Margaretha, sebral odvahu a bez přemýšlení se rozhodl vyjádřit svůj názor: „Tak velký pták není.“

Margarethiny rty se semkly v pohrdavé grimase. Aby dala najevo, že se cítí uražená a takové nařčení nehodlá tolerovat, předstírala, že odchází.

„Jestli mi nevěříte, končím! Už vám nic nepovím!“

„Ne! Ne!“ protestovali ostatní. „Neposlouchej ho. My, my ti věříme!“

Po triumfálním pohledu, kterým chtěla pokořit pochybovače, jehož na její pokyn zavrhli i ostatní, se uráčila pokračovat. „Ten pták má na hlavě malou korunku a dlouhý ocas, kterým zametá zem za sebou.“

Odmlčela se, neboť ráda poměřovala svůj vliv a užívala si to. Cvrnknutím do tváře Josífka propustila. „Ty! Vrať se na místo!“ Moc dobře si uvědomovala, že pokud si chce podmanit publikum, musí zůstat na scéně sama a přitáhnout veškerou pozornost na sebe.

„Ten pták se jmenuje páv. Nelétá…“

Sourozenci hromadně vykulili oči a zřetelně se potýkali s rozpaky. Albert ve svém koutku zadrmolil několik nesrozumitelných protestů, ale už se znovu neodvážil říct něco nahlas.

„Umí totiž lepší věci než létat. Roztahuje ocas. Podívejte…“ Na konec levé ruky, která představovala paví tělo, ve výšce zápěstí připojila pravačku a roztáhla prsty tak, aby jim předvedla celou plochu posázenou okvětními lístky. Zároveň upřesnila: „Na ocase, který rozevírá jako ohromný vějíř, má ovšem modré a zlatavé skvrny. Když ocas roztáhne, jeho peří je krásnější než ohňostroj.“

Použila přirovnání, které jejímu publiku něco řekne. Za tento nápad na sebe byla dost pyšná. Rozmístění plátků pelargonie sice aspoň přibližně připomínalo okrasu pavího ocasu, ale jejich červená barva byla k velké Margarethině lítosti nešťastná. Pomocí svých dlouhých rukou a zápěstí ještě několikrát „udělala páva“, pak ji to začalo nudit a také si uvědomila, že nemůže a nikdy ani nebude moci vyjádřit nádheru tvora, kterého tak obdivovala. No a co, pohodila hlavou. Zvedla paže nad hlavu a naznačovala půvabné pohyby. Stane se primabalerínou. Za ohromených pohledů sourozenců začala cupitat drobnými krůčky. Tančila.

Ještě jedny oči, o nichž Margaretha neměla ani tušení, sledovaly každý její pohyb. V okně prvního patra nad zahradou něčí ruka pozvedla krajkové záclony a nějaká tvář se přitiskla k oknu. Její matka. Antje Zelleová byla žena melancholické povahy a křehké konstituce, kterou častá těhotenství oslabila a zanechala jí mrtvolně bledou pleť. Neodvažovala se vycházet ven, jen když k tomu byla donucena. Když třikrát čtyřikrát do roka sešla do zahrady, byla z toho náramná událost. V létě se obávala slunce a během zimní sezony, která zde trvala pěkných pár měsíců, jí naháněla hrůzu vlhkost stoupající z kanálů, a tak zůstávala v teple u kamen z modrých a bílých kachliček. Společnost jí dělaly kniha nebo kočka v klíně. Už jen samotná přítomnost dětí ji unavovala a obtěžovala. Ne že by se o ně nezajímala nebo je vůbec neměla ráda, ale bylo jich hodně a byli tak hluční, že je nezvládala. Raději je tedy pozorovala tímto způsobem, přes zavřené okno. Na dálku se jí zdáli neškodní, dokonce půvabní; ti malí blonďáčci, které přivedla na svět. Kromě Margarethy, na ni charakteristika neseděla. Popravdě, nejstarší dcera v ní vyvolávala rozporuplné pocity, podivnou směsici strachu a fascinace. Vysoká postava, jantarová pleť, plameny v očích a nesporná aura, která ji obklopovala a udržovala v područí ostatní ratolesti. Margaretha byla spíš čarodějka než rozpustilá dívenka. Vyzařovaly z ní taková energie a vitalita, že Antje někdy napadlo, že jí svým narozením odebrala snad polovinu životní síly. A ostatní děti si vzaly, co zbylo. Jako pomalé a bolestivé pouštění žilou, tak Antje Zelleová snášela těhotenství.

Její průsvitně bílá ruka svírala okenní kličku, čelo mělo opřené o tabulku skla a zírala na dívku, která tančila v bavlněných šatech a střevíčky vířila štěrk. Její dcera. Sledovala, jak zvedá paže nad hlavu, spojuje dlaně jako při modlitbě, ale marně přemýšlela, odkud se vzaly ty červené „slzy“ na rukou, které stavěla na odiv nenuceným pootočením zápěstí. Margaretha nabídla dlaně nebi, prohnula se v zádech a vypnula maličká ňadra. Další figura… Zdálo se, že brzy vzlétne. Kde se v ní vzalo tolik provokativního půvabu a lehkosti? Antje Zelleová pocítila, že o této dívce neví zhola nic, přestože ji porodila. Považovala ji za krásnou, obdivovala ji a záviděla jí zároveň. Každopádně se v ní vůbec nepoznávala.

SBOHEM LEEUWARDENE

Adam Zelle si sundal brýle se zlatými obroučkami, otřel zamlžená sklíčka, opět si je nasadil na nos, ale po dvou minutách musel začít znovu. Jeho zármutek se zhmotnil do mlžného oparu. Jeho žena již několik hodin ležela na manželské posteli v posmrtné strnulosti a on nebyl schopen ničeho jiného, než opakovat těch pár zbytečných gest: sundat si brýle, očistit je, zase si je nasadit. Vzlykal, jeho hřmotné tělo se otřásalo v násilné křeči, která děsila děti schoulené k sobě v zadní části pokoje.

Nejmladší stěží rozpoznali rozdíl mezi touto nehybnou a téměř průzračnou ženou a tím, čím byla jejich matka dosud. Svou nepřítomností, bledostí i návyky – spíš posedlostí ulehnout při sebemenší známce nevolnosti nebo drobné rozmrzelosti – zapříčinila, že na tento vzhled byli zvyklí od nejútlejšího dětství. Nepřítomnost Antje Zelleové se jen stala definitivní, toť vše. Nechápali, že otec může pociťovat tolik smutku kvůli zmizení přízraku.

Margaretha jim pověděla, že je třeba u tělesné schránky jejich matky bdít až do večeře. Nemohli se vytratit, přestože měli hlad a údy jim zdřevěněly z toho, jak dlouho ve stejné pozici nehybně stáli, mhouřili oči v pološeru úmrtního pokoje, ale museli se podřídit příkazům starší sestry, která již několik měsíců matku zastupovala a vlastně řídila chod domácnosti.

V uzavřené místnosti dohořívalo šest svící a desítky růží – nebožka měla tyto květiny v oblibě – šířily těžkou vůni, že se vzduch stal téměř nedýchatelný. Uličku u postele jako neforemný balík zahradil Adam Zelle, jenž se otřásal vzlyky. Stále plakal. Margaretha náhle pocítila nevolnost, potřebovala na vzduch. Už bylo načase vysvobodit i sourozence. Tápala po nejbližší ručce – zdálo se, že je Josefova. Uchopila ji a odváděla chlapce z pokoje. Byl to signál: reflex přežití, nebo podřízené gesto. Josífek uchopil za ruku sourozence po pravici, ten udělal totéž, až utvořili řetěz, jenž proklouzl pootevřenými dveřmi za starší sestrou. Když se Margaretha na chodbě otočila a spatřila je takto spojené, s dojetím se pousmála. Bratři a sestry připomínali obliny řetězu z vystřižených papírových panenek, které zdobí školní třídy.

Malí Zelleové ale nebyli panenky z papíru, bylo třeba je nakrmit a uložit. Teprve potom mohla myslet na sebe a na pravidla týkající se budoucnosti, která jí otec ráno oznámil.

„Kdybych poslouchal jen své srdce, nechal bych si tě tady, ve své blízkosti,“ začal. „Ale je ti už čtrnáct let, Margaretho, či spíš je ti jenom čtrnáct, a proto je vyloučené, abys byla pro všechny chůva, a navíc se starala o celou domácnost.“

„Ale… A co ti malí?“

„Teta Alix se nabídla, že dva nejmladší si vezme k sobě do Arnhemu. Pro ostatní, kteří zůstanou se mnou, najmu guvernantku. Nedělej si starosti. Teď myslím hlavně na tebe, na tvoje vzdělání. Jsi chytrá a talentovaná, drahoušku, a tyto dary nesmíš promarnit. Moc bych si vyčítal, kdyby ses kvůli mně a sourozencům obětovala.“

Navzdory žalu opět zdůraznil svoji prioritu, starost, kterou si o ni vždycky dělal. S pravým loktem opřeným o stůl, který stál mezi nimi, se podrbal ve vousech, uhladil je a znovu za ně zatahal. Dělal to pokaždé, když byl na rozpacích nebo příliš dojatý, Margaretha tento tik dobře znala. Co jí chce oznámit tak nepříjemného nebo vážného, že ještě váhá a hledá slova? Vyčkávala.

„Zvážil jsem všechny možnosti,“ navázal otec, „ale ať se zastavím u jedné či druhé, vždy z toho pro nás plyne odloučení… Nechtěl jsem se rozhodnout dřív, než se s tebou poradím. Poslouchej dobře, informoval jsem se a dozvěděl se o jednom penzionátu v Haagu, který přijímá dívky z dobrých rodin a dbá na jejich vzdělání.“

„Haag!“ Hlasitý výkřik se jí vydral až z hloubi nitra. Nedokázala ho zadržet. Hned toho zalitovala a sklopila hlavu.

„Ano, já vím, má drahá, je to hodně daleko, ale chci pro tebe tu nejlepší školu. Budeš se tam stýkat se slečnami z lepší společnosti, navážeš přátelství…“

Nedokončil větu, nechal ji viset ve vzduchu, nedošel až ke konci svých myšlenek, přesto je dívka uhodla: otec usiluje o to, aby se vyšvihla nad svůj původ, chce pro ni oslňující život, neobyčejný osud a považuje ji za obdařenou mimořádnými schopnostmi, díky nimž si splní sny a dotáhne to hodně vysoko. Adam Zelle, ten skromný obchodníček, jímž vpravdě byl, nedokázal popřít svoje bláznivé velikášství. Výběr toho nóbl ústavu v Haagu byl jasným důkazem. Byl to muž, který miloval luxus, okázalost a málo se zajímal, co to bude stát. Antje Zelleová, kterou již nemohl hýčkat, mu často vyčítala, že vede život nad poměry. Ale teď už tu manželka není, aby mu připomínala hranice a vyčítala marnotratnost. Zato Margaretha se v hloubi duše obávala, kde na její vzdělání v Haagu hodlá vzít.

„Školné bude velmi drahé,“ odvážila se po chvíli poznamenat.

„S tím si nedělej starosti. Nějak už to zařídím,“ uzavřel otec rozhovor.

Od té chvíle Margaretha věděla, že odjede. Nezlobila se, že opustí Leeuwarden, to mírumilovné městečko, příliš poklidné, jakoby usínající uprostřed mělkých vod a vždy zahalené do pláštíku mlhy.

Později, v temném a tichém domě, obcházela se svíčkou v ruce jednu postel za druhou, skláněla se nad malými spáči, a teprve když se ujistila, že jsou pořádně přikrytí a klidně sní, vrátila se do svého pokoje. Už se převlékla do dlouhé bílé noční košile a chystala se konečně ulehnout. Na konci toho děsivého dne se cítila naprosto vyčerpaná. Náhlá myšlenka na otce ji udeřila jako výčitka. Ani nesešel dolů na večeři. Zůstal zavřený s mrtvou. Ještě musel plakat. Rychle si přehodila přes ramena vlněný šál – je třeba se chránit proti vlhkosti, která se drží v chodbách a proniká až do morku kostí – znovu zapálila svíčku, držela ji v napřažené ruce a tiše otevřela dveře své ložnice do temnoty.

V pokoji, kde odpočíval bledý přízrak Antje Zelleové, čtyři svíčky už zhasly. Zbývající dvě pomalu dohasínaly a prohlubovaly zlověstné stíny. Margaretha se zastavila na prahu a pohledem pátrala po otci. Konečně ho objevila zhrouceného u postele, v polosedu, polokleku, v groteskní poloze, v níž ho přemohl spánek. Margaretha se přiblížila k postavě schoulené zármutkem i únavou a mlčky ji se sevřeným srdcem pozorovala. Brýle na nose měl otec nakřivo, vlasy zacuchané, křečovitě staženou tváří se opíral o matraci, v polorozhalené košili se rýsovaly černé chloupky a nitka slin mu kanula z koutku úst. Lehce nechutný výjev, tahle podoba zbožňovaného tatíčka by jí mohla otřást, ale kdepak. Obraz, v jakém ho spatřila, zrazeného a opuštěného, ji dojal. Měla ho raději než kdy předtím. Nastydne, řekla si pro sebe a pátravým zrakem v pokoji hledala nějaké oblečení. Zahlédla jakousi hromádku na křesle. Určitě to je tatínkův plášť! Sáhla po něm a jemně, velmi jemně, mu jím ovinula ramena, uhladila záhyby na hrudi, na břiše i na nohou. Potom se ke spícímu muži sklonila, lehce ho políbila na čelo a zašeptala: „Dobrou noc, pane barone!“

Z Haagu přišel dopis s kompletním a velmi precizním soupisem výbavy, kterou si přijaté dívky musejí povinně opatřit. Tento seznam Margaretha od včerejška nosila čtyřikrát přeložený v kapse zástěrky, stále dokola ho někomu ukazovala a neúnavně znovu a znovu předčítala. Bez vynechání jediného kousku budoucí výbavu vyjmenovala bratrům i sestrám a taky paní Nootenové, guvernantce, která bude dohlížet na domácnost. Výčet věcí pouze neoznamovala, nýbrž ho přímo recitovala po celém domě svým hlubokým hlasem, altem tragédky, a, jak zdůraznil její otec, dávala seznamu tvar, melodičnost a zbavila ho veškeré všednosti.

Půl tuctu spodních kalhot

Tucet kapesníků

Ručníky a žínky (počet je ponechán na posouzení

chovanky)

Tři korzety

Tři živůtky

Čtyři spodničky

Čtyři košilky s límečkem

Punčochy z příze nebo bavlny

Dvě noční košile s čepečky

Jeden pár bílých rukaviček

Jeden pár rukaviček v barvě námořnické modři

Dva páry černých střevíců

Uniforma stejně jako vycházkový plášť budou dodány

ústavem a následně fakturovány rodině dívky

Na konci stránky stál tučným písmem dodatek, jenž upřesňoval, že každý kousek musí být označen jménem majitelky.

Majitelka! To slovo, které se jí nejdříve zdálo tak nějak nepřiměřené, ba dokonce příliš pompézní, se Margaretě začalo líbit. Ona, která osobně nikdy nic nevlastnila, se stane „majitelkou“ pěkné soupravy ošacení a obutí. Jak by se z toho mohla neradovat? Na nákupy jí otec dal hrst guldenů, které si pečlivě uložila do malého pleteného stříbrného váčku. Ani jeden neměl ponětí o sumě, kterou bude třeba investovat, aby si s sebou odvezla všechny spodní kalhoty, korzety, košilky, punčochy… Hned zítra se Margaretha vypraví do obchodu se spodním prádlem, k obuvníkovi, do galanterie. Bude to pro ni svátek, velká premiéra jejího nového života, už teď se na to těšila. A pokud částka, kterou obdržela, nebude stačit, požádá otce o další peníze. Cožpak jí neslíbil, že jí dá, kolik bude potřebovat? Neujistil ji snad, že do Haagu přijede oblečená a vybavená jako princezna?

Uplynul sotva týden ode dne, kdy matku odevzdali zemi. Margaretha dostala od otce dovolení vzít si po ní šaty a dnes ráno, zatímco se strojila na nákupy, ji napadlo vyzkoušet si velurový kabát, který Antje Zelleová, jež nikdy nevycházela jinak než z donucení nebo čiré nezbytnosti, tak málo nosila. Oblékla si ho a postavila se před velké zrcadlo v pokoji rodičů. Naskytl se jí téměř groteskní obrázek, neboť kabát jí stěží zakrýval lýtka, zatímco její matce dosahoval až ke kotníkům. S rukávy tomu nebylo jinak, pro její dlouhé ruce byly příliš krátké. Svými sto sedmdesáti pěti centimetry již dosáhla výšky dospělé osoby a o hlavu převyšovala všechny kamarádky i většinu žen z okolí.

Ze zklamání i vzteku se spěšně zbavila nešťastného oděvu, odhodila ho, ale náhle se zaradovala. I když byl kabát nepoužitelný, mohla by z něj aspoň sundat límec z veverčiny a vzít si rukávník, jenž ke kabátu patřil…

O čtvrt hodiny později vyšla z domu. Zachumlaná ve vlastním plášti, matčin kožešinový límec kolem krku, ruce zabořené v rukávníku a v nich svírala váček s guldeny. Tato Margaretha-Gertruda Zelleová vypadala velmi vznešeně. Lidi, které potkala v ulicích Leeuwardenu, oklamala svou vysokou siluetou, a tak ji považovali za dospělou ženu. Věru moc pěknou ženu!

Margaretha s nimi byla vcelku zajedno, cítila to, věděla, že je na ni příjemný pohled, a jak tak kráčela obstarat si spodní prádlo, plně se zaměřila na způsob chůze. Vlnila se v bocích, vypínala hruď a dávala si záležet, aby hlavu ověnčenou tmavými copy nesla vzpřímeně.

Když před ní na pultě v prvním obchodě rozložili kalhotky, spodničky a korzety, pocítila rozpaky. Co si má, probůh, vybrat, když obyčejné látky jako kaliko a piké sousedily s nejjemnějším batistem, brugskými a benátskými krajkami? Prodavačka nosila a rozbalovala další zboží, které se naprosto lišilo kvalitou materiálu i krejčovským provedením. Ukazovala jí spodní prádlo pro obyčejné dívky i nádherné kousky hodné zahalovat nahotu markýzy, vlastně jí předvedla úplně všechno z konfekce i výjimečného luxusu. Margaretha váhala, dlaněmi zkoumala látky, hladila vlnky anglických výšivek, její prsty se ztrácely v kanýrcích mechelenských a valencijských krajek.

Pouhým okem rozpoznala drahé cetky a zatoužila dát jim přednost, ale bála se, že se dopustí chyby, když dá průchod své marnivosti. Ani na okamžik si nedělala hlavu s rozdílností cen, stejně jako její otec takhle nepřemýšlela, neuměla tak počítat a nikdy to ani umět nebude. Prodavačka s nuceným úsměvem vyčkávala na její rozhodnutí. Margaretha potřebovala chvilku oddechu, a tak vytáhla seznam, i když ho znala nazpaměť. Zadívala se na jednotlivé položky a snažila se vypátrat, zda dopis náhodou neobsahuje také instrukce ohledně kvality výbavy. Má si zvolit spíš skromnost a jednoduchost, nebo nazdobené hedvábné pokušení? Vedení penzionátu se však k této otázce nevyjadřovalo. Tím padly její poslední zábrany. Dívka se rozhodla, že si dopřeje to nejkrásnější, co obchod nabízí. Bez dalších průtahů ukázala na kousky, na které měla spadeno od začátku.

Zaplatila a s předstíranou kuráží prodavačku informovala: „Budu očekávat doručení mého nákupu dnes odpoledne do ulice Groote Kerkstraat číslo dvacet osm.“

Moc dobře si zapamatovala, jakou jí jednou dal otec lekci: „dámy“ si nákupy nikdy nenosí samy, ale vždy si je nechávají dodat až do domu.

Na zkompletování výbavy stačily Margaretě dva dny. Její nová záliba v luxusu sice Adama Zelleho donutila sáhnout mnohem hlouběji do kapsy, ale další guldeny jí nevyčítal. Přece se nebude zlobit, když jde o rozmazlování jeho dcerky, jeho naděje, jeho hvězdy.

Už jen zbývalo splnit poslední pokyn, a sice označit všechno prádlo jménem „majitelky“: Margaretha-Gertruda Zelleová. Ale jak to má udělat, když neumí vyšívat? Jakákoli neschopnost jí vadila, ale zdánlivě neřešitelný problém s označením ji trápil pouze do chvíle, než si vzpomněla na novou guvernantku. Jenže paní Nootenová již byla zavalená domácími povinnostmi a péčí o děti, a tak se do práce, která nespadala do jejích povinností, nehrnula. Margaretha si uvědomovala, že aby ji přelstila a dosáhla cíle, bude muset nasadit všechny páky své svůdnosti, vyvolat v ženě soucit a uhodit na nejcitlivější strunu. Konec konců, cožpak není sirotek? Siroteček po neschopné matce?

Se sbližovací taktikou vyčkávala na příznivou dobu. Na večer, až budou malí sourozenci v postelích a hospodyně si může trochu odpočinout. Tehdy si paní Nootenová obyčejně četla časopisy nebo si na kulatém stolku ve společném obývacím pokoji vykládala pasiáns.

Konečně se ve velkém podřimujícím domě neozýval žádný křik ani hluk. Po večeři se Adam Zelle vrátil do zadní části svého kloboučnického krámku, kde se probíral všemožnými lejstry a třídil obchodní korespondenci. Dívenka vklouzla do místnosti za paní Nootenovou usazenou u stolečku. Naklonila se jí přes rameno, zkoumavě si prohlížela rozložené karty samotářské hry, ve které nenacházela žádné zalíbení ani smysl a která ji vůbec nezajímala. Nahlas však pronesla obdivným tónem zabarveným předstíranou důvěrností: „To je ohromné, jak to s těmi kartami umíte! Vůbec tomu nerozumím, ale co kdybyste mě to naučila? Co vy na to?“

„Zdá se mi, že se máte naučit spoustu jiných věcí,“ zamumlala dobrá žena.

Dnes večer má hroznou náladu, pomyslela si Margaretha. Vypadá to bledě. Hlavně jí nesmí odporovat. Přešla tedy do jiné role.

„Máte pravdu, paní Nootenová, musím se naučit ještě spoustu věcí… Například neumím vyšívat a teď mě trápí, že si nedokážu označit výbavu, ale bez toho do penzionátu nemůžu,“ zkroušeně švitořila.

Karta, kterou paní Nootenová držela v ruce, zůstala trčet ve vzduchu. Paže jí ztuhla a hned zase klesla. Karta právě odkryla další.

„Cože? Vy neumíte vyšívat, slečinko? Jste na to už dost velká. Copak vás matka vlastně naučila?“

„Nic, madam. Byla stále churavá.“

Margaretha si blahopřála ke svému přeuctivému chování, které přálo jejímu plánu. Guvernantka seděla v záři lampy, ona stála, obličej ve stínu a na něm probleskával prchavý úsměv, o němž věděla jen ona. Cítila, že se rybka chytila na návnadu.

„Moje malá chudinko! To je pro rodinu velké neštěstí, když matka nesplní své povinnosti.“

„Nemohla, víte, byla tak křehká… Byla pořád nemocná, věčně v posteli, nedostávalo se jí sil.“

Blahoslavená Margaretha! Lstivost dodává slova, která nahlodávají srdce druhého. Stejná slova by vyšla z úst láskyplné dívky, jež odmítá soudit svou matku, ctí její památku a brání ji proti všemu a všem. To je dobře. To je moc dobře. Měla vyhráno, protože paní Nootenová odstrčila karty, otočila se k ní a mrzutým hlasem, ochraptělým emocemi, přikázala: „Takže? Co tu stojíte! Na co čekáte? Běžte pro to prádlo, hned se do toho dáme!“

Penzionát stál na konci široké třídy velkého města a jeho budovy z hnědých cihel tvořily podobu písmene U, které uzavíral prostorný dlážděný dvůr. Vzadu se rozprostírala rozlehlá zahrada, stromy prostříhané, aleje udržované, nikde žádná rostlina, která by narušovala harmonii celku. Tak Margaretha vnímala místo, kde bude žít. Za pár měsíců se její dojmy změní, rozmístění budov už jí nebude připomínat pouhé písmeno U, nýbrž magnet, jehož ramena přitahují peníze rodičů dost bohatých a domýšlivých, aby svěřili potomstvo této instituci.

V prvních hodinách po příjezdu se držela stranou a spokojila se s pozorováním hemžení chichotajících, štěbetajících a pečlivě vybraných dívek. Bylo jich nanejvýš třicet. V první den školního roku se vyřizovaly formality související se studiem a ubytováním. Dívky dostaly tištěný soupis předpisů, které si měly pečlivě prostudovat, a hlavně začít co nejdřív dodržovat. Margaretha, které se disciplína protivila, je považovala za absurdní a pročítání jednotlivých bodů ji rozčilovalo. Cože? Musí strávit celý týden ve společné ložnici, než jí přidělí pokoj, který bude sdílet s další dívkou? Vysvětlili jí, že zásada prožít první týden společně má za cíl vytvořit pouta, což v penzionátu nazývali spřízněnost. Měly se lépe poznat, aby si pak vybraly „kolegyni“, se kterou budou po zbytek roku bydlet.

Během sedmi dnů se Margaretha stěží krotila a odmítala se s kýmkoli sblížit. Úplně jí stačilo, že byla přinucena spát ve společné ložnici a poslouchat to důvěrné noční špitání. Ve třídě i v jídelně se vedly stejně jalové řeči, tvořily se spolky, směšná přehlídka vypočítavosti, která zjevně vedla k tomu, zvolit si „favoritku“. Všechny průhledné intriky směřující k budoucímu rozdělení pokojů se Margaretě hnusily. Nepřicházelo v úvahu, aby se zapojila a propůjčila k ponižujícímu spojenectví.

Schůzka, kde měly dívky oznámit, jak se rozhodly ohledně bydlení, byla ohlášena na pátek po obědě ve společné jídelně. Jakmile dojedly a nádobí zmizelo ze stolů, děvčata vyhlížela ředitelku ústavu. Dvojice i skupinky se semkly k sobě, ze všech stran se ozýval natěšený smích a šepot. Hihňání rázem ustalo, když se objevila paní Viehüterová. Asi padesátiletá žena se očividně už před dávnými časy zřekla svého ženství: nakrátko ostříhané husté šedé vlasy, obličej bez špetky líčidla, strohé oblečení, to vše mělo v dívkách vyvolat respekt, ba dokonce bázeň.

Přísným pohledem si krátce přeměřila shromáždění a oznámila, že nebude postupovat podle abecedy, nýbrž bude vyvolávat náhodně. A ukázala prstem na jednu studentku, potom na další… Když přišla řada na Margarethu, aby řekla jméno své spolubydlící, vztyčila se a prohlásila: „Nevybrala jsem si nikoho.“

Ředitelka se zatahala za cíp kabátku. Bezděčným gestem se obrnila vážností. Udělala dva kroky k Margaretě a zastavila se. „A pročpak, slečno Zelleová?“

„Domnívám se, že výběrem jedné dívky bych mohla urazit ty ostatní.“

Madam Viehüterová překvapeně potřásla hlavou a pozorně si ji prohlížela.

„Důmyslná odpověď, slečno Zelleová. Nicméně vás nezbavuje povinnosti oznámit, koho jste zvolila. Pravidla vyžadují, abyste některou spolužačku jmenovala.“

„Je mi líto, madam, nebudu jmenovat žádnou,“ odvětila s naprostým klidem, zřetelnou rozhodností a zpříma hleděla ředitelce do očí.

Tolik drzosti v hlase a povýšené chování způsobilo, že paní Viehüterová znejistěla. Dosud žádná studentka se neodvážila takto vzdorovat. Zpupnost v žádném případě nemohla tolerovat. Musela zakročit a před všemi srazit té rebelce hřebínek. Ukázat, kdo je tady pán. Příkrá slova se jí už drala z úst, když si vybavila, že Adam Zelle zaplatil za studium své dcery na dva roky dopředu. Tak jednoduše ji tedy vyloučit nemůže, bude muset vyjednávat. Získávala čas, aby ji nezradil hlas. Místo kategorického verdiktu, jímž původně chtěla dívku zostudit, se stroze zeptala: „A co když žádná spolužačka neuvede vaše jméno, slečno Zelleová?“

„V tom případě budu bydlet sama a budu moc spokojená.“

Margaretha-Gertruda Zelleová však sama nezůstala. Za spolubydlící si ji vybrala Mary van Shoonbekeová a „porada“ se pomalu chýlila ke konci. Paní Viehüterová po slovní přestřelce od Margarethy záměrně odvracela pohled. Nyní se na ni opět zadívala.

„Nuže, slečno Zelleová, co tomu říkáte?“