Camille Aubray

VAŘILA JSEM PRO PICASSA

Tato kniha je fikce, v níž se vyskytují veřejně známé historické osobnosti. Veškeré události a dialogy jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Promluvy i jednání historických osobností jsou v této knize zcela fiktivní. Ve všech ostatních ohledech je jakákoliv případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, zcela náhodná.

Copyright © 2016 by Camille Aubray LLC

Translation© Hana Sichingerová, 2017

Czech Edition © Metafora, 2018

All rights reserved.

ISBN 978-80-7359-605-7 (ePub)

ISBN 978-80-7359-603-3 (mobi)

Pro maminku

ÚVOD

Céline v Port Vauban, Francouzská Riviéra, 2016

Moje matka měla jedno oblíbené provensálské přísloví, které mi v dětství vesele zpěvavě přeříkávala: L’eau trouble est le gain du pêcheur sage. Znamená to prý, že V rozbouřených vodách mívají moudří rybáři bohatý úlovek. Vždycky jsem ho chápala jako poučení, že v obtížné situaci dosáhnu svého, jen pokud se budu usilovně snažit.

Ale zjistila jsem, že stejně jako u mnoha věcí, které mi matka říkala, má toto přísloví ještě jeden význam, a to: „Když propukne chaos a všichni mají plné ruce práce s bouří a valícími se vlnami, máš jedinečnou příležitost dosáhnout toho, co chceš, aniž by si tě kdo všiml.“

Nevím, proč se mi to přísloví vynořilo v hlavě dnes, když jsem dostala email od člověka, kterého vlastně ani moc neznám: V jednu hodinu zakotvím v Port Vauban, ale chci jenom doplnit zásoby. Jakmile je naložím, odplouvám. Takže pokud to chcete udělat, přijďte. V příloze máte palubní lístek, se kterým vás pustí na palubu.

Už jsem skoro přestala doufat, že o něm ještě někdy uslyším, proto se mi ulevilo, ale pak jsem si zděšeně všimla, že je skoro poledne. Když jsem se svým francouzským kolegyním ve filmovém studiu v Nice omluvila, že dnes nemohu jít na náš dámský večírek, protože si musím narychlo zařídit něco soukromého v Antibes, okamžitě usoudily, že se chci vytratit, protože mám rande, a jak jsem běžela k autu, z legrace za mnou volaly L’ Americaine mystérieuse.

Cestovat v polední zácpě znamenalo klestit si cestu mezi turistickými autobusy, náklaďáky i místními, kteří se hekticky valili na svůj déjeuner. Ale v jednu chvíli, kdy jsem musela zastavit a čekat, jsem zdvihla pohled od silnice a rázem se ve mně znovu rozhostil duševní klid.

Protože ať tuhle scenérii vidím, pokolikáté chci, pokaždé musím zadržet dech nad tím, jak slunce na Riviéře umí jemně zvýraznit a rozzářit k omračující dokonalosti všechny barvy, kterých se dotkne: granátově červenou na střešních taškách, světle hnědou na kamenných domech choulících se na terasovitých kopcích, a především modrou – ten nekonečný baldachýn kobaltově modré oblohy nad mou hlavou a doširoka rozprostřený mořský tyrkys valící se proti pobřeží, až se na obzoru setkají jedna modrá s druhou a spojí se do modrofialové.

Do Port Vauban přijíždím sotva dechu popadajíc a vystrašená, že loď, kterou hledám, už odplula. Parkuju na prvním volném místě, které jsem zahlédla.

Vystupuju a v sandálech chvátám kolem veřejného parku, kde pod stromy u venkovních stolečků sedí staří pánové a hrají karty. Vše je zalité melounově zbarveným světlem, které se odráží od hladiny kamenného přístavu, jenž má tvar hvězdy a jehož bašty a hradby po staletí střeží pobřeží proti všem vetřelcům. „Přístavní molo miliardářů“ nacházím až v nejvzdálenějším konci přístavu.

V této výlučné společnosti kotví řada největších jachet světa, některé mají tolik palub a tak složitou architekturu, že vypadají víc jako vesmírné než jako námořní lodě. Zaostřuju na bizarní jména napsaná na bocích luxusních plavidel, jejichž pyšní majitelé jsou zde dobře známi: arabský princ a nespočet jeho synů; samotářský softwarový magnát z Ameriky; okázalý ruský ropný král. Vzduch přímo praská mocí a penězi. Na konci mola je rušný heliport, na který přímo před mýma očima přistává hladce jako vážka helikoptéra.

Konečně vidím jachtu, kterou hledám – Le Troubadour, se třemi palubami, trupem v královské modři a oslnivě se lesknoucími zlatými zábradlími. Je tak veliká a ohromující, že mám skoro strach se k ní přiblížit. Muži z posádky, oblečení v modrých uniformách, si mě obezřetně prohlížejí, když opatrně vstupuju na můstek, který se klene přes šplouchající moře a spojuje zemi s jachtou. Lávka se mírně pohupuje a pode mnou ladně a nerušeně proplouvají kachny, husy a občas labuť. Nad hlavou mi krouží rackové, připraveni střemhlav se potopit, jakmile zahlédnou třpytící se rybičku.

Zvedám telefon, abych vysokému muži z posádky ukázala svůj palubní lístek. Když si pro něj sahá, koukne se mi na ruku a pak mi věnuje divný pohled. Sleduju jeho oči a zjistím, že mám na nehtech ještě stopy černomodré voděodolné řasenky a na dlaních několik zatvrzelých růžových, bílých a červených skvrn. To je tím, že jsem dopoledne strávila ve filmovém studiu, kde jsem vylepšovala obličeje nervózních herců, aby ti staří vypadali mladší, mladí kultivovanější a hezcí dokonalejší.

Nedokážu si představit, co si asi o mně tenhle muž myslí: vysoká, trochu zadýchaná žena s dlouhým kaštanovým copem, který jí spadá až na záda, oblečená v černém kalhotovém kostýmu. Na rozdíl od většiny návštěvníků, kteří sem jistě přicházejí ve světlém, luxusním a pohodlném oblečení a dokonale opálení do sainttropezského odstínu růžolící meruňky.

Muž mávne mým palubním lístkem pod nosem bezpečnostnímu počítači a čeká, dokud se neobjeví povel, po kterém ustoupí stranou a uctivě mě vyzve ke vstupu: „Merci, madame, entrez, s’il vous plaît.“ Nicméně cítím, že on i jeho kolegové, kteří mě obklopili, jsou jen zdánlivě zkrocené bestie, které by mě klidně hodily přes palubu, kdyby jim to počítač zavelel.

Poté mě svěřují do péče lodního kapitána, elegantního Francouze v zářivé bílozlaté uniformě. Krátce mi formálně pokývne a vede mě po týkové palubě k točitému schodišti, které končí dole u mahagonových dveří. Sáhne do kapsy, vyndá svazek klíčů, odemkne dveře, otevře je, vpustí mě dál, ucouvne a tiše za sebou zavře. Slyším jemné cvaknutí, které mi prozrazuje, že místnost zase zamkl.

Zatím jsem se dostala alespoň sem. Zhluboka se nadechnu a začnu se rozhlížet nejspíš po lodní knihovně vybavené jako pánský klub koženými a hedvábnými křesly, perskými vlněnými koberci a zamykatelnými knihovnami z třešňového dřeva. Vše je tu v dokonalém stavu, naprosto nedotčené účinky prosoleného mořského vzduchu. Když se rozhlédnu pozorněji, zjišťuju, že celá kajuta je vybavena na zakázku vyrobenou klimatizací, jejíž každý displej má vlastní složitý termostat a indikátor vlhkosti – takže nic nemůže zničit dovezené doutníky v humidorech ani choulostivé poklady ukryté pod sklem ve vitríně kuriozit. Nad hlavou zaslechnu tiché kovové zavrčení – to se jako pták nad kořistí zaostřuje jedna ze čtyř bezpečnostních kamer reagujících na pohyb, které jsou umístěny v horních rozích kajuty. Potlačím nutkání udělat do kamery obličej.

V hlubokém tichu slyším, že mi srdce ještě stále rychle bije, jak jsem se sem snažila dostat včas. A teď tu musím čekat na někoho, kdo se chová jako gangster?

Ale došla jsem až sem a neodejdu, dokud se nedozvím, jestli jsem se rozhodla správně. Rozhlížím se kolem a zmocňují se mě pochyby. Najednou mě napadá, že můj hostitel možná učinil tato bezpečnostní opatření, protože mi taky nevěří.

V této výstřední kajutě jsou jen nezbytná a tlumená světla, zářivé slunce sem nemá přístup, což mi připomene, že Riviéra má i své temné stránky. Slyšela jsem, že ve zdejších rušných ulicích občas záhadně zmizí bohatá hrabata nebo rozmařilé zazobané dědičky a že otáčení kola v kasinu vás může zruinovat nebo učinit slavným za jedinou noc. Nerada si připomínám slova dramatika Somerseta Maughama, jemuž se Azurové pobřeží stalo domovem: Slunné místo pro temné lidi.

Než jsem sem zavítala poprvé, nikdy by mě nenapadlo smýšlet o sobě jako o člověku temného charakteru. Každý však máme mnoho tváří, jako obličej z kubistického snu, a když jsem sem poprvé přijela krátce po svých třicátých narozeninách, začala jsem zjišťovat, že mám v duši sklony k loupeži.

Mé oči se přizpůsobují šeru a stále mám na paměti, že každý můj pohyb je nepochybně sledován, proto zamířím k leštěné ořechové lavici zabudované do stěny tak, že s ní žádné pohazování a převalování moře ani nehne. Tak moc mi připomíná kostelní lavici, že usedám tiše a usebraně jako provensálská žena, která vklouzne do prázdné kaple, skloní hlavu, prsty přebírá růženec a prosí své svaté patrony, aby chránili ty, jež miluje, a opatrovali její duši. Možná to, že jsem dnes tady, je svým způsobem taky nějaký druh pobožnosti věnované předkům.

Zatímco čekám, přemýšlím o své stydlivé a tajnůstkářské matce, která mě nečekaně vyslala na tuhle cestu, jako by mi předala štafetový kolík přesně tak, jak to s ní chtěla udělat její matka. Dokázala jsem naplnit naděje, které chovaly – nebo jsem se jim zpronevěřila?

Uvědomuju si, že i dnes hledám odpovědi, vodítka, narážky. A jako bych potřebovala kotvu, která mě udrží v tomto moři nejistoty, zavírám oči a znovu se ocitám ve spojení se svou babičkou Ondine – která kdysi jako mladá dívka před mnoha a mnoha lety žila daleko odsud ve skromném, medově zbarveném domě nad nenápadnou, zdánlivě obyčejnou restaurací v malém přímořském městečku.

1

Ondine v restauraci Café Paradis, jaro 1936

Slaný jihozápadní vítr se přihnal přes Středozemní moře přesně, jak bylo touto dobou zvykem, vrhal vlny s bílými vrcholky proti útesům, pohazoval rybářskými čluny v přístavu Juan-les-Pins a nakonec se prodral na dvůr restaurace Café Paradis, kde měla Ondine plné ruce práce s čištěním zeleniny. Dnešního dubnového rána utekla se svou prací ven, protože kuchyň restaurace se už proměnila ve výheň. Malý dvorek byl příjemně zastíněný ohromnou halepskou borovicí a Ondine seděla na nízké kamenné zídce, která ji ohrazovala. S nožem to uměla a trpělivě krájela a porcovala poklady provensálského jara – mladou mrkvičku, hrášek a artyčoky tak jemné, že se daly podávat syrové, jen ozdobené nakrájenými citrony tak sladkými, že je nebylo nutné loupat.

Pracovala svižně a díky jemné vrstvičce potu ihned ucítila náhlou změnu větru, který zašuměl ve větvích borovice. Protože Ondine byla vychovaná, aby věřila v příznivá i nepříznivá přírodní znamení, odložila nůž, zavřela oči a zdvihla hlavu, aby pozdravila svěží vítr, jenž ji hladil po tváři a přinášel vůni moře. Jen zřídka měla chvilku sama pro sebe, kdy si mohla přemýšlet, o čem chtěla. Takže když se jí v mysli začaly objevovat obrysy mlhavé předtuchy mnohem víc vzrušující budoucnosti, snažila se ji zachytit, jako by se pokoušela chytit světlušku, než její světlo pohasne.

„Ondine!“ zakřičela matka z kuchyně restaurace. „Kde je? Ondine!“

Při zvuku svého jména, odrážejícího se od zdí domu ze světlého kamene, sebou Ondine trhla. Vzhlédla a uviděla matčinu hlavu orámovanou oknem jako portrét hrozivé císařovny. I když bylo příliš pozdě na snídani a příliš brzo na podávání obědů, práce v restauraci, která se snažila udržet svou vysoko nasazenou laťku, nebrala konce.

Každý, kdo v restauraci Paradis pracoval, věděl, co má dělat, včetně mourovaté kočky, která měla za úkol chytit každičkou myš, která by se odvážila přiblížit ke kuchyni, i buldoka, který odháněl tuláky, co se poflakovali kolem a poohlíželi se po almužně nebo nezajištěném oknu. A Ondine, které bylo sedmnáct, dělala to, co jí řekla matka.

Madam Belangeová vykoukla z okna kuchyně a konečně vyslídila svou dceru. „To hodláš lenošit na dvorku jako nějaký paša?“

„Zrovna jsem skončila, maman!“ ozvala se Ondine, rychle vstala a s košem se zeleninou opřeným o bok chvátala do kuchyně. Teď už se vánek plný šťastných příslibů hnal kamsi dál, bez ní, a na jeho místo nastoupil typický zápach kuchyňského oleje, nafty z náklaďáků a hořícího dřeva z polí sedláků. Přesto dnes ve vzduchu visel náznak něčeho zvláštního – její rodiče se celé ráno chovali divně a něco si tlumenými hlasy šeptali. Jak se blížila k otevřeným oknům kuchyně, její vycvičený nos zachytil první vůně dnešního jídelníčku: tartes s cibulí a černými olivami, kterým se zde říkalo pissaladières; dušené hovězí s červeným vínem a myrtou; a rybu – která by to mohla být…?

Vpadla dovnitř a zamířila rovnou k začernalým kamnům v rohu, která v sobě po desetiletí střádala žár dobře uvařených jídel. Vůně linoucí se z velkého hrnce se teď už nedala s ničím splést.

„Bouillabaisse!“ vykřikla a divila se, proč si matka právě dnes vybrala tohle zvláštní jídlo – na které potřebovala půl tuctu různých ryb – místo toho, aby udělala jednodušší a levnější rybí polévku zvanou bourride. Ondine zdvihla poklici a pořádně si přivoněla. Celer, cibule, česnek, rajčata, fenykl, paprika, petržel, tymián, nové koření a pro jih Francie charakteristická pomerančová kůra. A navíc něco obzvlášť vzácného a cenného, co vývar zbarvilo do zlatova.

„Dala jsi tam šafrán otce Jacquesa?“ zeptala se ohromená Ondine.

Matka vzhlédla od práce a na chvilku se odmlčela. „Ano,“ přiznala. Pak sáhla pro malou skleněnou lahvičku, zdvihla ji proti světlu a uctivě si ji prohlížela. „Bojím se, že to byl poslední zbytek, až na tuhle nitku, kterou jsem neměla sílu spotřebovat.“ Matka s dcerou si vyměnily bázlivé pohledy nad červenou nitkou šafránu, který zanechával tajemnou chuť, již otec Jacques popisoval jako polibek čerstvě pokosené trávy a kaštanového medu.

Otec Jacques daroval Ondine svůj vlastnoručně vypěstovaný šafrán poté, co dokončila klášterní internátní školu v kopcích nad Nice. Hloubavý starý mnich, který měl na starosti kuchyni v opatství, byl jednou z těch mála vzácných výjimek mezi starší generací, kdo si Ondininy zvědavosti považoval, na rozdíl od většiny ostatních, které popuzovala. Věděl, že její rodina vlastní restauraci, a proto jí umožnil vyhnout se obvyklým klášterním povinnostem a místo toho mu pomáhala v jeho tichých klidných zahradách a učila se jeho pradávným kuchařským trikům.

Francouzskému šafránu se nic na světě nevyrovná, prohlašoval hrdě, když jim ukazoval pole nachově zbarvených krokusů, o které se trpělivě staral, dokud ve dvou vzácných říjnových dnech nevykvetly. Potom se všichni mniši pustili do práce a sbírali jemné červené pestíky – jen tři v jednom květu –, ze kterých se poté, co se nechaly pečlivě uschnout, staly ty tolik ceněné červené nitky, jež otec Jacques schovával ve skleněných lahvičkách. Ondine s matkou šafrán používaly po špetičkách, aby jim vydržel, a jen při výjimečných příležitostech, jakými byly vánoční pudink nebo macarons.

„Co se tu dneska chystá?“ zeptala se Ondine se zájmem.

„Máme na oběd nového významného hosta,“ odpověděla matka nepřítomně.

Ondine nabrala na lžíci trošku bouillabaisse a ochutnala.

„Hm, úžasná! Ale dala bych tam víc papriky,“ navrhla.

Madam Belangeová zavrtěla hlavou a odměřeně to zamítla: „Ne, takhle je to akorát. Dneska se radši budu držet na uzdě.“

Ondine nečekaně pocítila soucit s matkou, která byla na rozdíl od otce Jacquesa vždy napjatá a nervózní, jak neustále bojovala s časem, zásobami a cenami, aby ušetřila alespoň nějaký frank nebo chvilku času. A přestože po dceři chtěla pomoc, stejně ji k práci pořádně nepouštěla, jako by bylo jasné, že do téhle malé stísněné kuchyně se dvě ženy prostě nevejdou.

Madam Belangeová si zamoučněným zápěstím odhrnula pramínek vlasů a zvolala: „Vite, vite, jdeme na to!“ Ale vzápětí varovně houkla: „Attention!“ protože se rozlétly zadní dveře a dovnitř vběhl místní poslíček s bednou vajec, sýra a smetany v náručí. Ondine mu uhnula z cesty na poslední chvíli. Zatímco matka chlapci platila, Ondine vybalila zboží z bedny na ohromný stůl uprostřed místnosti. Byla vzhůru už od úsvitu, nejdřív připravila horkou čokoládu na rychlou snídani, kterou si dávala s rodiči, a potom servírovala zákazníkům briošky a kávu. Po snídani nechala na mírném ohni probublávat vývary a vydala se ven čistit zeleninu. Teď nadešel čas přichystat saláty na oběd.

Ale podle všeho dnes měla matka s Ondine jiné plány.

„Dneska připrav jen jeden salát, ale ať si na něm náš nový patron pochutná,“ nakázala jí madam Belangeová. „Potom sepiš všechno, co jsme na dnešní oběd použili, abychom to měli někde poznamenané.“ Bokem přirazila zásuvku do kredence. „Tenhle pán u nás bude jíst pravidelně, takže mu nesmíme servírovat pořád to samé. Udělej si poznámky, tout de suite – ať ti ta tvoje klášterní výchova k něčemu je!“

Ondine sáhla na polici pro jeden z prázdných sešitů, které pro tyto příležitosti měli. Byly vázané v jemné vínově červené kůži, dostali je darem od majitele papírnictví, který u nich třikrát týdně obědval. Otevřela sešit na první straně, kde byl natištěný rámeček ozdobený ilustrací hroznového vína na točité vinné révě. Uvnitř rámečku byla řádka určená pro vepsání jména. Předpokládala, že nový patron musí být nějaký bohatý bankéř nebo právník.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se.

Matka lhostejně mávla naběračkou. „Kdo ví? Má peníze, na čem jiném by mělo záležet!“

Tak Ondine jednoduše napsala P jako patron. Potom otočila na další stranu a nadepsala ji 2. dubna 1936, pod datum uvedla dnešní jídlo, vyjmenovala přísady, které použili, a jak jídlo vařili. Matka si tyhle záznamy vedla jen pro důležité hosty a také pro zvláštní příležitosti, například když někam dovážela jídlo nebo pořádala svatební hostiny. Později Ondine připíše poznámky o tom, jak patronovi chutnalo a jak by se recept dal upravit, aby mu více vyhovoval.

Madam Belangeová vzhlédla od kamen a rozhodně zavelela: „To by stačilo. Schovej ten sešit a pojď jídlo zabalit!“

„Zabalit?“ podivila se Ondine.

Matka nasadila velmi věcný výraz. „Ten pán si pronajal vilu na kopci. Adresu máš tady,“ oznámila jí, sáhla do kapsy pro kousek papíru a podala jí ho. „Každý den mu dovezeš oběd na kole.“

„Jsem snad nějaký soumar?“ postěžovala si Ondine trochu uraženě. „Od kdy rozvážíme obědy? Co je to za člověka, že si nemůže dojít do restaurace jako všichni ostatní?“

„Je to někdo moc slavný z Paříže,“ informovala ji matka. „Mluví francouzsky, ale říkali mi, že je Španěl. Jeptišky tě v klášteře španělsky naučily, ne?“

„Trochu,“ pronesla Ondine obezřetně.

„No, tak se ti to konečně může hodit.“ Matka se rázně rozhlédla. „Podej mi ten pěkný pruhovaný džbán na víno.“

„Ale to je tvůj oblíbený,“ namítla Ondine. Kromě toho jí tenhle vysoký, ručně malovaný růžovo-modrý džbán slíbili do výbavy – tedy pokud by se snad někdy ocitla před oltářem. Její nesentimentální matka jen pokrčila rameny. Ondine zamumlala: „Doufám, že ho ten nóbl Španěl ocení.“

Teď si musela pospíšit; jídlo bylo hotové. Oběd uložily do tepelně izolovaného kovového koše a každé jídlo pečlivě zabalily do červenobílých utěrek. Potom Ondine sešla do sklepa k dubovému sudu domácího vína, ze kterého odtočila tolik bílého vína, kolik se vešlo do měchu z prasečí kůže, a donesla ho nahoru. Madam Belangeová přikázala číšníkovi, aby koš vynesl ven a pečlivě ho připevnil ke kovovému nosiči na Ondinině kole.

„Alors! Poslouchej mě.“ Matka na ni upřela přísný pohled. „Do domu vejdeš bočními dveřmi, které ti nechá odemčené. Půjdeš rovnou do kuchyně. Ohřeješ jídlo a připravíš ho na stůl. Hned potom odejdeš. Nečekej, až se přijde najíst.“

Madam Belangeová štípla dceru do ruky.

„Poslouchalas mě, Ondine?“

„Au!“ protestovala dívka. Dávala pozor a teď měla pocit, že si to nezasloužila. Ale její vyčerpané matce prostě někdy došla slova, a jakmile měl někdo v kuchyni moc otázek, zdůraznila důležitost svých příkazů rychlým plácnutím. V dobách svého mládí madam Belangeová nikdy neviděla, že by si matky a dcery dopřávaly ten luxus trávit spolu čas ve zvídavých filozofických rozhovorech. Děti byly jako kuřátka, láska se jim projevovala stejně, jako ji projevuje kvočna – nakrmíte je, zahřejete, naučíte, jak se bránit, a občas do nich klovnete a postrčíte je správným směrem, když nevědí, kudy dál.

Madam Belangeová zopakovala: „Potichu vejdi dál, připrav jídlo, přichystej ho na stůl a zmiz. Nevolej na něho a nedělej hluk. Nádobí posbíráš později a taky potichu.“

Ondine měla co dělat, aby nevyprskla smíchy, když slyšela ty legrační příkazy, podle kterých se tam měla krást jako zloděj. Ale matka působila tak vážně, že Ondine pochopila tíhu své zodpovědnosti.

„Rozumím, maman,“ přitakala, ačkoliv ty příkazy dráždily její zvědavost.

„A vezmi s sebou ty narcisy z jídelny. Až se budeš vracet domů, zastav se na trhu a kup nové květiny do restaurace,“ vyzvala ji matka tiše a znovu sáhla do kapsy zástěry, tentokrát pro pár drobných. „Na.“ Potom do dcery šťouchla loktem. „Jeď!“

Ondine poslušně vyrazila k létacím dveřím, které vedly do hlavní jídelny vyhrazené pouze pro večeře. Snídaně a obědy se podávaly venku na terase, ať pršelo, nebo svítilo slunce, poněvadž ji kryla robustní šedobílá markýza, která se dala natáčet a chránila hosty před nepřízní počasí. Café Paradis sídlilo v přízemí vápencového domu, jenž měl barvu mandlí naložených v medu. Ondinina rodina žila v pokojích nad restaurací. Ve druhém patře byla velká ložnice rodičů a menší ložnice pro příležitostné hosty, kteří se rozhodli zůstat na noc. Kdysi v ní spávali její dva starší bratři, ale oba přišli o život v první světové válce a skončili na městském hřbitově vedle dalších sourozenců, kteří jako úplně malí umřeli na spálu dříve, než se Ondine narodila. Ve třetím, nejvyšším patře byla jen jedna místnost se skosenou střechou, původně určená pro služky, v níž Ondine prožila celý svůj dosavadní život.

Vstoupila do ztichlé jídelny s naleštěnou podlahou z tvrdého dřeva, židlemi a stoly z mahagonu a tmavě obloženými stěnami. Proti baru viselo na zdi zrcadlo s pozlaceným rámem a zarámovaná reprodukce slavného Rembrandtova obrazu z roku 1645 nazvaného Dívka u okna.

„Bonjour,“ pozdravila dívku na obraze, protože už od dětství věřila, že jí to přinese štěstí.

Obraz byl stejně tajemný jako Mona Lisa; hodně odborníků – včetně některých hostů restaurace – si lámalo hlavu nad tím, kdo by ona Rembrandtova Dívka u okna mohla být. Aristokratka, když má kolem krku několikrát obtočený zlatý náhrdelník a pečlivě obšitý okraj blůzky? Služka, protože má načervenalé tváře a vyhrnuté rukávy? Nebo děvka, která se naklání z okna opřená o lokty a odvážně vystavuje poprsí?

Ondine ten obraz milovala, protože jí připadalo, že dívčiny rozzářené oči všechno sledují, a kdybyste prošli ulicí pod ní, i vy byste vzbudili její zájem. Ale dnes se jí zdálo, že jí dívka vychytrale naznačuje: Vím, o čem sníš. Myslíš si, že máš na to, abys dokázala dobýt ten velký svět tam venku?

Ondine se zkontrolovala v sousedním zrcadle. Nebyla žádná záhadná žena, ale její pleť měla světle zlatavý odstín, oči byly teple kaštanové a rty půvabně červené. Ale nejvýraznější na ní byly dlouhé tmavé vlasy, které padaly dolů v bohatých, hedvábných vlnách. Jeden mladík jí kdysi řekl, že ty nádherné vlny a kudrliny jsou jako interpunkční znaménka za jejími chytrými otázkami a neotřelými nápady, které jí víří v hlavě.

Mladík se jmenoval Luc a zamiloval se do ní a ona do něho – pro oba to byla první pravá, sladká láska. Osiřel, když mu bylo čtrnáct, čímž skončila jeho školní docházka. Od té doby tvrdě dřel pro rybáře, který si ho najal. Kdykoliv Luc dorazil k zadním dveřím restaurace s dodávkou pečlivě roztříděných leskle stříbřitých ryb, často Ondine přinášel nějaký dárek – mušli, lesní jahody nebo malovaný náhrdelník z dřevěných korálků, koupený od nějakého námořníka, který jej přivezl ze svých cest do vzdálených exotických zemí.

Na oplátku mu Ondine podstrčila něco k snědku, obvykle lahodné tartelettes upečené z toho nejjemnějšího těsta a chutných kousků různého masa a zeleniny, které dokázala najít. Luc měl neustále hlad, a přesto svou vděčnost projevoval tím, že darované jídlo hned nezhltal, ale jedl ho pomalu, rozvážně a téměř s úctou. Ondine ráda vkládala jídlo do jeho silných, jistých rukou a pak se dívala, jak ho nese k hladovým ústům.

Jenže její otec trval na tom, že než si muž vezme ženu, musí mít dost peněz v bance, aby ji uživil. Tak drahý Luc odplul za prací na jedné z obchodních lodí, které připlouvaly a odplouvaly do přístavu v Antibes.

V noci před svým odjezdem se odvážně vyšplhal po zábradlí na úzkých balkonech a vkradl se do její podkrovní ložnice, aby se s ní rozloučil. Až do té chvíle si vyměnili jen pár polibků a pohlazení na dlouhých procházkách po odlehlých místech v lesích a loukách přírodního parku Vaugrenier, ale oné poslední noci se k sobě tiskli a Ondine, která si bolestivě uvědomovala, že Lucovi se může přihodit cokoliv, konečně zjistila, o co v celém tom vychvalování lásky vlastně jde.

Po prvním překvapení z neznámých důvěrností jí to celé přišlo jaksi nevinné, přirozené a příjemné. Spali sladce, dokud je před úsvitem nevzbudili ptáci, a když spatřila Luca spícího vedle ní, bylo jí, jako by na polštáři našla dárek od Ježíška.

„Vrátím se pro tebe,“ slíbil jí a něžně ji políbil, než sešplhal z okna. „Tvůj otec bude ještě hrdý na to, že jsem jeho zeť, až budu úspěšný!“ prohlásil neohroženě, aby dodal odvahy sobě i jí.

To se stalo přede dvěma lety. Zpočátku jí posílal dopisy; byly stručné, trvalo dlouho, než došly, a přinášely jen staré zprávy, protože ne každý přístav měl poštu. Ale potom přestaly chodit úplně. Jen pár lidí v městečku Juan-les-Pins věřilo, že Luc je ještě naživu, a tomu, že se vrátí domů, nevěřil skoro nikdo.

Ondine nemohla přijmout skutečnost, že je opravdu pryč. Propadla zármutku natolik, že jí otec, který předpokládal, že ji jeptišky naučily poslušnosti – nikoliv umění, hudbě a cizím jazykům –, nařídil, aby na Luca zapomněla a soustředila se na mnohem užitečnější umění vaření, šití a především obsluhování hostů. „A pokud budeme mít takové štěstí, že se nám podaří najít ti manžela,“ dodal přísně, „budeš se z celého srdce a mysli snažit, aby byl šťastný. Rozumíš?“

Ondine si nedokázala představit za manžela nikoho jiného než Luca. Jenže tou dobou už dávno ovládala jednoduché umění falešného souhlasu a jako madona na obrázku jen sklonila hlavu.

„Ano, papa,“ pronesla cudně.

Ale stejně jako v klášteře její nejvnitřnější myšlenky pořád patřily jen jí.

Otočila se od zrcadla, vytáhla z vázy narcisy a zabalila je do látkového ubrousku, aby je donesla do vily.

„Bonjour, papa!“ zavolala, když došla do přední části jídelny, kam vysokými okny prosvítalo slunce v úzkých podlouhlých pruzích. Její otec seděl sám u stolku v rohu a přepočítával peníze, které do pokladny uložil včera v noci, než je odnese do banky. Většina Ondininých vzpomínek z dětství, které se týkaly otce, byla o tom, jak počítá peníze za svou staromódní kasou. Byl to hezký, příjemný muž, který měl rád své zákazníky, sousedy a chaos rušného života, ale když kroužil kolem hostů restaurace, vždy s tím živým výrazem v očích zvažoval, jak na každém stolu co nejvíc vydělat.

Hosty restaurace byli většinou místní, protože byla trochu zastrčená v klidnější části městečka dál od hlavních ulic a obchodů. To ovšem nebránilo náhodným turistům nebo slavným osobnostem v „objevování“ Café Paradis, když jim ho doporučili známí nebo recepční v hotelu; nicméně tito vzácní návštěvníci zůstávali poměrně diskrétní a instinktivně si tento drahokam chránili pro sebe.

Monsieur Belange počkal, až Ondine dojde až k němu, pak vzhlédl a potichu pravil: „Ať je všechno dokonalé. Od toho pána nesmí přijít jediná stížnost. Rozumíš?“

Ondine krátce přikývla. „Kdo je to?“ zašeptala.

Otec pokrčil rameny, jako by na tom nesešlo.

„Nějaký důležitý umělec, který chce v klidu pracovat, než se sem v létě všichni nahrnou.“

„Jak se jmenuje?“ naléhala dál Ondine.

„Říká si Ruiz.“ V tom, jak to otec pronesl, bylo něco nezvyklého. Ondine byla natolik všímavá, že to poznala, a v očích se jí objevily pochybnosti.

Monsieur Belange to postřehl, pousmál se nad její bystrostí a tiše doplnil: „Ale ve světě umění ho znají jako Picassa. Říkám ti to, protože bys to jméno mohla u něj doma zaslechnout, ale nesmíš ho nikomu prozradit. Nechce, aby někdo věděl, že je tady. Potřebuje soukromí a víc než slušně nám zaplatí, takže se prostě na nic neptáme,“ varoval ji a zdál se být potěšený tím, že právě on byl tak poctěn. „A ještě něco: nesmíš nikde vykládat o tom, cos v tom domě viděla. Od nás nesmí uniknout ven žádné drby.“

„Oui, papa,“ slíbila ohromeně. Jméno Picasso už zaslechla; bylo spojené s nějakým skandálem, protože i jeptiška, která je učila výtvarné umění, o něm odmítala mluvit. Zatímco si s tím lámala hlavu, vyšla ven na terasu ve tvaru trojúhelníku.

„Bonjour, Ondine!“ zahlaholili tři muži, kteří právě přišli, aby si zabrali svůj oblíbený stůl, u něhož budou při čekání na oběd, který se podává pokaždé přesně v půl jedné, pročítat noviny a popíjet aperitivy. Často přicházeli dřív, aby mohli pozorovat a komentovat všechny, kdo se přišli najíst.

Usmála se na ně, ale pomyslela si: Vy tři mudrcové tady nemůžete chybět. Tuhle přezdívku pro tři pilíře místního obecního života vymyslel Luc. Bělovlasý doktor Charlot, jenž kouřil dlouhé páchnoucí doutníky; pekař Renard, ve třiceti ještě svobodný mládenec, který měl vždy pečlivě zastřižený knír a vstával tak brzy, že už dlouho před obědem trpěl hrozitánským hladem; a Jaubert, ředitel banky, jehož pleť byla nad černým plnovousem bledá jako kůže upíra a maso si nechával připravovat tak nedopečené, že bylo bleu.

Protože se jim povedlo vydělat víc peněz než ostatním, spoléhala na ně celá místní obec – nejen na podporu plynoucí z jejich profesí, ale také na jejich obezřetné a prohnané rady. Ačkoliv měli velmi staromódní názory, v jádru byli laskaví a vždy si našli čas, aby svým sousedům poradili, ať šlo o cokoliv.

Jak Ondine procházela kolem nich, přestali mluvit a tlumená pokašlávání a zdvižená obočí prozrazovala jejich společný názor, že je lepá a žádoucí. Jejich pohledy na sobě cítila, ještě když si skládala sukni mezi nohy, naskočila na kolo a opřela se do pedálů.

Prvních pár metrů šlo ztěžka, protože váha kovového koše za sedlem ji brzdila tak, že se jí zdálo, že se vůbec nehýbe a jen stojí na místě. Odhodlaně zatnula zuby, zabrala větší silou a konečně začala rytmicky šlapat, a když vjížděla na hlavní silnici plnou obchodů a hotelů, už nabírala rychlost.

„Takže ten důležitý patron z Paříže se sem přijel schovat před přáteli!“ říkala si. Pravdou bylo, že pro většinu zámožných turistů bylo jaro „mrtvá“ sezona, vklíněná mezi dvě událostmi nabitá období. Zima sem lákala bohaté americké vdovy, které si přijely zahrát karty a roulette s nabubřelými ruskými emigranty, německými bankéři s dlouhými licousy a anglickými princi. Léto přivedlo mladší a divočejší Američany a Angličany, kteří si vzájemně přebírali manželky a porušovali všechna pravidla a tradice, které vymysleli jejich nudní předci.

„Bonjour, Ondine!“ zavolal pošťák a dotkl se okraje své čepice, když projela kolem. Další den bez dopisu od Luca, pomyslela si a zamávala mu. Od té doby, co Luc odjel, měla pod postelí připravený kufřík, aby s ním mohla utéct, kdyby to bylo nutné, až se vrátí. Ale jak čas plynul, Ondine si začínala myslet, že uteče sama. Někam, kde o ní místní nebudou klevetit, že ji pustil k vodě. V kufříku měla své nejoblíbenější poklady a peněženku, v níž ještě zdaleka nebylo dost peněz. Zatím.

Když projížděla kolem nádherné přístavní zátoky s její nasládlou vůní mořských řas a hladovým křikem poletujících racků, spatřila, že se vracejí rybáři se sítěmi, v nichž se melou ryby a jejich vlhké šupiny se duhově třpytí na slunci. Ještě pořád měla ve zvyku pečlivě prohlížet postavy na molu a hledat Lucovu výraznou hlavu s vysokým čelem, jeho rozcuchané vlasy a štíhlé a přitom silné tělo. Zato odvrátila pohled, když míjela špinavé bary a hotýlky, kde prostitutky a chmatáci lákali námořníky, aby utratili svůj plat, než ho donesou domů dívkám jako Ondine.

„Jestli se pokusím protloukat sama, bude stačit jedno uklouznutí a skončím jako tyhle ošuntělé ženské, které se potloukají po barech u přístaviště,“ pomyslela si. S Lucem po boku se nikdy nebála. Jednou jí řekl: Každý má svou jasnou hvězdu, která ho volá za jeho osudem, ale když přestaneš naslouchat jejímu hlasu, bude utichat, až ho po letech nakonec neuslyšíš.

Ukázal na nebe, kde byly u sebe dvě hvězdy tak blízko, jako by se spojily. Tyhle jsou naše, prohlásil a ona to cítila stejně a věřila tomu. Ale teď, sama a pořád bydlící pod rodičovskou střechou, se Ondine cítila jako osamocená cínová hvězda na starém vánočním stromku, kterou zapomněli sundat.

Odbočila ze silnice táhnoucí se podél přístavní zátoky a vydala se do hrozivého kopce, který byl tak strmý, až se skoro bála, že se překlopí na záda. Do téhle exkluzivní ulice se obvykle nevydávala; po obou stranách byla obklopená vilami se zdmi tak vysokými, že jen stěží zahlédla okna druhého patra nebo střechu posázenou taškami. Bylo jí, jako by se kradla tajným tunelem.

Jakmile vyšlapala na vrchol kopce, s vítězným pocitem se zastavila a ohromeně si prohlížela přístav, protože nikdy neviděla, jak je z téhle dechberoucí perspektivy veliký. Třpytivé safírové moře jako by tu bylo otevřenější a vábilo ji a světle modrá obloha s nadýchanými bílými obláčky, připomínajícími jemnou hermelínovou kožešinku, slibovala rozlehlejší, nekonečný svět.

Vzdychla si, odbočila na úzkou, písčitou vedlejší cestu a zanedlouho dorazila k vile s bílou dřevěnou branou zasazenou do zdí v barvě smetany.

„Tady je to,“ vydechla Ondine a zpomalila. Seskočila z bicyklu a došla k bráně, po jejímž horním okraji se táhla řada železných tyčí ve tvaru šípů. Zjistila, že přestože je hlavní brána zavřená, není zamčená a kovová petlice se dá snadno nadzdvihnout. Vešla i s kolem dovnitř, opřela ho hned za branou a rychle za sebou zavřela.

Konečně pronikla do vnitřní svatyně a tiše vedla kolo k patronově vile – rozlehlé dvoupatrové broskvově zbarvené budově s velkými okny, světle modrými okenicemi a střechou pokrytou cihlově červenými taškami. Okenice dole byly zavřené, ale ty ve druhém patře zely dokořán, aby dovnitř vpustily čerstvý vánek, který v jednom z oken povlával bílou záclonou, až se třepetala jako duch.

Zaparkovala bicykl u zdi domu, kolem něhož vedla křivolaká pěšina vykládaná břidlicí ke dveřím kuchyně. Sundala koš a vystoupala po krátkém kamenném schodišti. Volnou rukou stiskla mosaznou kliku. I tady bylo odemčeno.

Cítila zvláštní vzrušení a současně obavy. Zatlačila do dveří.

Potom překročila práh a vešla dovnitř.

2

Ondine v Picassově vile

V domě patrona vládlo ticho a chladno, protože byl postavený z omítnutého kamene a zadržoval chlad uplynulé jarní vlhké noci. Kuchyň byla celkem prostá, s podlahou ze širokých nepravidelných fošen, které vrzaly, jak po nich Ondine kráčela a opatrně nesla těžký kovový koš na kulatý dřevěný stůl uprostřed místnosti.

„Zut!“ zaklela a rozhlédla se, aby se zorientovala. V protějším koutě stála úzká černá kamna s rourou vedoucí v poněkud zvláštním úhlu do komína. Naproti stála chladnička.

Odklopila víko koše. Matka navrch prozíravě složila zástěru. Ondine si ji uvázala a zapálila v kamnech. Bouillabaisse byla v masivním hrnci s poklicí, která na něm pevně seděla, takže ji donesla rovnou na kamna a začala ji ohřívat na mírném plameni. Všechno ostatní bylo v různých krabičkách, které i s pruhovaným džbánem vyndala ven.

Zatím odnikud z domu nezaslechla jediný zvuk.

Možná si vyrazil na procházku nebo na návštěvu. Že by někdo mohl spát po východu slunce, nebo dokonce po obědě, ji vůbec nenapadlo. Když se seznámila s kuchyní, přitáhly její pozornost létací dveře, které vedly do dalších místností. Opřela se do nich a nakoukla dovnitř domu.

V temné jídelně byl podlouhlý stůl s mnoha vysokými židlemi a vázou zaprášených uschlých květin stojící poněkud osaměle přímo v jeho středu. Komodu, používanou jako kredenc, zdobila dlouhá krajka.

„Tady to vypadá, jako by tu nikdo nejedl asi tak tisíc let,“ pomyslela si Ondine s mírným záchvěvem paniky. Kde mu vlastně mám připravit oběd? O tom matka nemluvila. Nepředpokládala, že by se patron milostivě uvolil jíst v kuchyni, i když by to tam bylo veselejší.

Za jídelnou se nacházel nevelký salon s čalouněnými křesly rozestavenými kolem stolku před krbem. Ondine rychle prošla potemnělým salonem a cítila se jako ryba, která zvědavě proplouvá lodí potopenou v hlubinách. Na opačném konci se otevřeným obloukovitým průchodem dalo pokračovat do vstupní haly za předními dveřmi a ke schodům do druhého patra.

Došla ke schodišti a nastražila uši. Shora pořád ani hlásek. Copak není nikdo doma? Zapomněl na jejich domluvu?

Podél schodiště se táhla úzká chodba do zadní části vily, odkud vedly dveře na oplocený dvůr, za kterým se rozprostíraly sousední zahrady plné květů, a do jediné další místnosti v tomto patře. Její dveře byly dokořán a Ondine vešla dovnitř, aby se podívala, jestli by nemohla podávat oběd tady.

Byla to jen úzká pracovna s psacím stolem, židlí, telefonem a lampou. Na stole ležely pařížské noviny a velká hnědá obálka adresovaná panu Ruizovi, kterou už někdo otevřel. Vykukovaly z ní menší obálky adresované Picassovi, přeposlané z Paříže, jak bylo znát podle razítka, díky kterému vypadal balíček důležitě.

„Nechce, aby listonoš viděl jméno Picasso a vykládal o tom všude po městě. A má pravdu, náš pošťák je ta největší drbna!“ uvědomila si hned Ondine. Patron si opravdu dal práci s tím, aby zatajil svou totožnost. „Kdo to jen tenhle Picasso je?“ zajímalo ji.

Na stole si všimla podložky na psaní, na níž ležel papír zaplněný řádky dramatických kudrlinek napsaných tlustým inkoustovým perem. To bylo položené hned vedle. Vzkaz vypadal nedopsaný, protože ho jeho autor nepodepsal ani jedním z oněch dvou jmen – Picasso ani Ruiz –, jako by se tím vůbec nechtěl zabývat.

Byl napsaný španělsky. Ondine si vzpomněla, jak matka poznamenala, že jí snad konečně její klášterní výchova k něčemu bude. Nemohla odolat, aby to nezkusila, a nejistě se prokousávala textem. Byl adresovaný někomu, kdo měl španělské jméno Jaime Sabartés, a šlo zřejmě o poněkud podivný dopis:

Konečně odpočívám, spím jedenáct nebo dvanáct hodin denně. Slečnu Gertrudu Steinovou můžete ujistit, že básně už nepíšu. Místo toho jsem se začal věnovat zpěvu, což mě uspokojuje mnohem víc než všechny ostatní druhy umění. Olga a její mizerní rozvodoví právníci mě snad nemohou obrat o polovinu melodií, které si zpívám, nebo ano?

Také jsem obdržel váš balík s hadry, takže hurá! Mám tím pádem čím čistit své štětce, ovšem za předpokladu, že se jich ještě někdy dotknu! Co myslíte? Možná se vzdám malování a budu se raději věnovat zpěvu a stane se ze mě španělský Caruso.

„Proč by si nechával posílat z Paříže hadry?“ divila se Ondine. „Co je to za člověka, že nemůže jít a sám si je koupit? A když na to přijde, proč prostě neroztrhá starou košili?“

Tenhle patron očividně nemá ženu, která by se o něj starala. Vlastně psal o rozvodových právnících. Ondine neznala nikoho, kdo by se rozvedl. Je to smrtelný hřích.

Ale hříchem je také strkat nos do cizích věcí. Vrátila se do jídelny a došlo jí, že vypadá tak nehostinně prostě proto, že venkovní okenice brání přístupu světla. Otevřela je dokořán a svěží jarní slunce místnost teple rozzářilo. Dovnitř pronikly vůně z přední zahrady a vyhnaly ven zatuchlost. V jídelně zavládlo příjemné kouzlo Provensálska.

„Mnohem lepší,“ přikývla Ondine. „Ještěže mi maman řekla, abych vzala květiny,“ dodala a vyhodila ty staré zaprášené. Napustila do vázy vodu a vložila do ní kytici čerstvých narcisů. Ustoupila, aby posoudila, jak vypadají; místnost se rozzářila ještě víc.

A právě tehdy uslyšela shora žuchnutí a trhla sebou. Kouzlo bylo zlomeno – už nebyla odvážná ryba proplouvající potopenou lodí, ale dívka, co má přivézt a naservírovat oběd. Ondine ztuhla, když zaslechla další zavrzání – ano, někdo se pohyboval u schodiště. Čekala na zvuk kroků, které se ozvou přímo na schodech. Zatím nic.

Ale mohl se objevit každou chvíli, a pěkně hladový. Možná slyšel, jak Ondine prochází dole pokoji, a ucítil lákavou vůni jídla ohřívaného na kamnech, jež se teď linula celým domem.

Rychle se vrátila do kuchyně a opatrně přelila víno z měchýře z prasečí kůže do vysokého džbánu, který přivezla. Matka chytře myslela i na něj. V jednoduché jídelně působily jeho jasně malované svislé růžovomodré pruhy vesele.

Ondine se otočila ke kamnům, nazdvihla pokličku, aby zkontrolovala, zda se bouillabaisse ohřála, donesla hrnec na stůl v jídelně a položila ho na podložku, kterou našla v kredenci. Vývar a ryba se měly jíst odděleně, proto připravila talíř na polévku, na nějž vyskládala krajíčky chleba, usušené, ale ne opečené, které si může naběračkou přelít vývarem. Plody moře připravila na zvláštní talíř.

Protože myslela na otcovo varování, aby splnila každé přání monsieura Picassa nebo Ruize nebo kdokoliv tenhle člověk byl, srovnala talíře s jídlem do půlkruhu kolem hlavního chodu, aby měl všechno pěkně na dosah. V kuchyni objevila louskáček a malou pletenou misku, do které nachystala rozlouskané vlašské ořechy a čerstvé ovoce.

Nadešel čas, aby se sebrala a nechala svého zákazníka v klidu poobědvat. Měla by jít. Věděla to, jenže ten podivný dopis, který patron nechal dole, nějak nakazil její neposednou mysl; a když na kuchyňském pultu našla prázdný poznámkový blok a tužku, nedokázala odolat pokušení načmárat mu vzkaz. A protože podle všeho četl francouzské noviny a ona si nebyla jistá tím, jak ho sestavit ve španělštině, napsala ho francouzsky:

Doufáme, že vám tento oběd bude vyhovovat. Pokud Vás napadá, jak bychom mohli naše služby zlepšit, dejte nám prosím vědět. Později se vrátíme pro nádobí a uklidit. Bon appétit.

Ondine opřela vzkaz o mísu s ovocem. Potom vyklouzla z kuchyňských dveří, nasedla na kolo a šlapala, aniž by se ohlédla zpět k domu.

Líbilo se jí, jak je bicykl bez koše na jídlo lehounký. Jakmile vyjela z ulice, kde bydlel monsieur Picasso, zatočila zpátky na větší silnici sevřenou po obou stranách vysokými zdmi. Na vrcholu strmého kopce, odkud byla nádherná vyhlídka, pocítila náhlé vzrušení, když se na krátký, vteřinu trvající okamžik zastavila a pak se střemhlav vrhla mezi jasnou oblohu, která visela nad ní, a širé moře, jež se rozkládalo za přístavem.

Bez šlapání se řítila dolů z kopce – ale zdálo se jí, že ji cosi táhne vzhůru, jako by se měla vznést jako pták. Jak nabírala rychlost, připadalo jí, že její vlající vlasy a sukně jsou křídla, která ji vynesou výš, až do toho ohromného světa, který se rozpíná za obzorem.

„Hurá!“ křičela z plných plic a užívala si ten pocit beztíže, odvahy a svobody. Až když podle matčiných instrukcí dorazila na farmářský trh na druhé straně města pro květiny, její povznesená nálada se rozplynula a přísné pohledy žen sedláků, které hlídaly svou jarní sklizeň tak toužebně očekávanou zákazníky, ji vrátily zpátky na zem. Stánek s květinami hýřil změtí jasných barev a ovoce a zelenina hned vedle byly poskládané do dokonalých pyramid.

„Bonjour, Ondine!“ volala na ni řezníkova tlustá manželka a zamyšleně si ji prohlížela.

„Bonjour, Ondine!“ zatrylkovala rudovlasá květinářka, jakmile dívka u jejího stánku seskočila z kola.

„Kde jsi dneska jezdila?“ chtěla vědět vyhublá prodavačka ovoce.

„Nový patron,“ vysvětlila Ondine, jako by o nic nešlo, a neurčitě kývla hlavou směrem k vilám. Příliš pozdě si uvědomila, že v tomhle ročním období je tu ještě tak málo lidí, že se každý nový host musí automaticky stát předmětem drbů.

„Myslíš toho Španěla nahoře na kopci?“ ujistila se prodavačka ovoce a podala Ondine malý krvavě červený pomeranč. „Slyšela jsem, že má tady dole přítelkyni, se kterou se vídá o víkendech. Ale co tu celou dobu jinak dělá?“

Květinářka sáhla mezi květy, aby vytáhla křehké narcisky, na které Ondine ukázala, a prohodila spiklenecky: „Je prý nějaký podezřelý, nikdo ho ještě neviděl za dne, ale můj bratr Rafaello tvrdí, že se u něj svítí dlouho po půlnoci!“ Rafaello byl policista, který hlídal městečko v nočních hodinách a po mnoha letech sledování temných stran lidské povahy se už ze zvyku díval na většinu lidí jako na potenciální zločince.

„Zapamatujte si, co vám říkám, ten nový nájemník je bankovní lupič, který se tu zašil i s lupem!“ přidala se manželka řezníka. „To je jasné – kdo jiný by si pronajal celý dům jen pro sebe, když není sezona, a navíc je bez rodiny!“

Ostatním také připadala dobrovolná osamělost nepochopitelná, proto se rychle vrátily na bezpečnou půdu obvyklých drbů o tom, která dívka se ještě na jaře zasnoubí. Dřív nebo později se každý stane tématem jejich věčně klevetících jazyků.

„Neboj, Ondine,“ zapípala drobná prodavačka, která na dřevěných prknech naaranžovala do lákavých řad kopečky smetanových sýrů. „Taky se vdáš a budeš mít děti. Jen dočkej času.“

„Dočkej času!“ opakovaly všechny moudře.

Ondine zaplatila květiny a rychle nasedla na kolo. Věděla, že jí ženy nechtěly ublížit, ale všechny si představovaly, že to s Lucem skončilo špatně, nebo že si, ať už je kdekoliv, našel nějakou jinou. Snažila se na takové věci nemyslet. Přesto v ní jejich všetečné trhovecké klevetění oživilo pochyby o vlastním úsudku.

Co když patrona rozčílí vzkaz, který mu nechala? Dívka jako Ondine – obzvláště když posluhuje tak významné osobě – by se neměla projevovat, pokud ji k tomu někdo nevyzve. Neměla být tak troufalá a psát mu.

„Proč jsem to udělala?“ zlobila se sama na sebe cestou do restaurace. Dokonce ho neuváženě vybídla, aby kritizoval matčino jídlo, kdyby chtěl! Otec by byl bez sebe zlostí, kdyby to zjistil.

Ale nebyl čas to rozebírat. Nečekaně dorazila velká skupina venkovských obchodníků, kteří seděli na terase a čekali na pozdní oběd, a číšníci usilovně pobíhali od stolu ke stolu, aby je všechny obsloužili. Jen co Ondine vstoupila do kuchyně, matka, která právě ohřívala polévku, ji zapřáhla do krájení, mazání a plnění baget studeným masem, sýrem, paštikou a olivovou tapenádou, aby připravila chutnou variantu chlebíčků, kterým se říkalo tartines.

Madame Belangeová se pohybovala s jistotou kuchařky, která ví, že její kuchyně je vysoce ceněná. Teprve, když jí vybyla chvilka, se obrátila a stručně se zeptala: „Ve vile šlo všechno hladce?“ a spokojila se s jediným Ondininým přikývnutím.

Uběhlo pár chvil, než do kuchyně nakráčel otec, pohlédl na své kapesní hodinky a vyzval ji rozhodně: „Ondine! Vrať se k patronovi pro nádobí.“

„Ano, papa!“ Ondine si umyla ruce, navlékla kabát a vyrazila. Nasedla na kolo a opírala se rovnoměrně stále stejným tempem do pedálů, takže tentokrát dorazila, aniž by lapala po dechu.

V patronově ztichlé kuchyni bylo všechno tak, jak to opustila. Z jídelny se neozývalo žádné cinkání příborů. Opatrně nahlédla dovnitř.

Na talířku s pečivem leželo pár drobků, z garnátů a korýšů zbyly jen skořápky. Salát a sýr také zmizely.

„Spořádal to všechno!“ zvolala s úlevou. Picassův látkový ubrousek byl složený vedle talíře; to gesto ji něčím dojalo.

Jak osamělý asi je umělec, který jí úplně sám, napadlo ji, když odnášela jeho prázdný talíř a zbylé nádobí zpátky do kuchyně. Opuštěný, a přesto musí být podivně osvobozující přicházet a odcházet, jak se vám zachce, a nemuset nikomu vysvětlovat proč nebo naslouchat něčím výčitkám. Takovou svobodu si Ondine takřka nedokázala představit.

Když zdvihla pokličku hrnce, který nechala na podložce, vykřikla překvapením, protože viděla, že Picasso si došel pro pár dalších porcí bouillabaisse. „Maman bude mít radost.“

Začala balit nádobí. Vila byla snad ještě tišší než předtím a Ondine vycítila, že tentokrát je dům doopravdy prázdný. Vrátila se do jídelny, aby poklidila.

V misce s ovocem a oříšky se taky prohraboval. A její vzkaz se o ni stále opíral. Ale nejen, že ho přečetl, ale pod její čmáranice, přímo na ten samý papír, napsal:

S’il vou plait, je voudrais plus de piment,

pod to připojil rozmarnou kresbu dlouhé, zářivě červené papriky, a ještě dopsal:

dans votre excellente bouillabaisse.

„Přál by si v naší vynikající bujabéze víc papriky,“ usmála se Ondine šťastně.

Až se vrátí do restaurace, nesmí si to zapomenout zapsat do sešitu, kam si poznamenává přání zákazníků. S úsměvem si schovala dopis do kapsy. Když však zavírala kovový koš a nakládala ho na bicykl, uvědomila si, že něco chybí. „Kde je maminčin pruhovaný džbán?“

Patrně v tomhle nepředvídatelném místě beze stopy zmizel.

3

Ondine v Minotaurově bludišti

Nemohla se rozhodnout, co je horší – nechat se nachytat patronem, jak u něho slídí, nebo snést vztek matky, až se vrátí bez růžovo-modrého džbánu. Rozhodla se risknout to s umělcem a pustila se do hledání.

Rychlá prohlídka kuchyně jasně ukázala, že musí v pátrání postoupit dál. V jídelně nebylo nic, stejně jako v pracovně. Dodala si odvahu a statečně zahlaholila: „Haló?“

Ticho. Má teď možná jedinou příležitost, aby zkusila hledat džbán nahoře v poschodí.

Zhluboka se nadechla a vyrazila nahoru. Obezřetně nakoukla otevřenými dveřmi do velmi malé a prosté ložnice, ve které spatřila zmačkané polštáře a na zemi pohozenou přikrývku.

Proč se rozhodl, že bude spát jako mnich právě v tomhle pokojíčku? Odpověď našla, když došla do vedlejší místnosti, ve které kupodivu chyběla postel, zato byla přeplněná skicáky, novinami a malířskými potřebami, které se povalovaly úplně všude.

Takového harampádí. Bezmocně se poohlížela po džbánu. Nikde ani stopa. V tomhle provizorním ateliéru ani nevěděla, kam se podívat dřív.

„Co s ním provedl?“ divila se. „Co když ho rozbil a vyhodil?“

To se jí zdálo nepravděpodobné, a tak hledala dál. V protějším koutě viselo na stojanu prázdné plátno. Vedle něj si všimla stolečku zaplněného neotevřenými tubami barev a dosud úplně čistými štětci. Popošla k výklenku se střešním oknem, pod kterým stál velký kulatý stůl zasypaný náhodně poházenými novinami a zmuchlanými skicami. Pod těmi se mohlo skrývat cokoliv.

Ondine přistoupila blíž, spatřila kresby a bezděčně vykřikla: „Dieu! Tak tohle tady provádí?“

Nejdřív odvrátila oči, jako by ji nějaký námořník lákal do postranní uličky, aby jí ukázal neslušné fotky, které si přinesl z bordelu. Ale ty obrázky byly tak složité, že se na ně musela podívat znovu, aby pochopila, co znamenají.

Jedna skica byla děsivým propletencem dvou nahých postav – muže a ženy – křečovitě zaklíněných v divokém zuřivém zvířecím aktu znásilnění, jež v prvním okamžiku působilo, jako by lev požíral koně. Ale ne, tohle byli lidé – protože obraz nebyl ušetřen jediného anatomického detailu, včetně jejich pubického ochlupení a pohlavních orgánů.

Žena byla blondýna s milou tváří a poněkud dlouhým nosem, který bránil tomu, aby byla vysloveně krásná. Měla plná stehna, paže, prsa i zadek – statná, zdravě vyhlížející dívka, a přesto uvržená do pozice bezmocné submisivity, s hlavou zvrácenou pod dopadem útoku a kulatými prsy a břichem bezbranně nastavenými a požíranými mužem jako šťavnaté melouny. Pokud se té postavě ovšem dalo říkat muž, protože to byla podivná bytost s rohy a nahým lidským tělem s agresivně odhalenými slabinami a jasně zřetelným penisem. Ale hlava a ocas byly býčí; nozdry té nestvůry jako by vyfukovaly obláčky hněvu.

Popletená Ondine si prohlédla další obrázky plné násilí a objevila, že modelem byla vždy stejná světlovlasá žena, jen pokaždé v jiné póze. Nad poslední skicou se jí ulevilo, protože nebyla tak temná, zobrazovala muže s odhalenou hrudí a jeho nahou dámu spokojeně si hovící na pohovce, s věnci na hlavách a poháry vína v rukou. V okně za nimi se promítal příjemný den. Pár vypadal vlídně a přátelsky, milý satyr a jeho žena bohyně, společně doma, zklidnění, nasycení, něžní. Skicu místo těžítka držela na stole velká mořská mušle. Nachové, fialové a bílé vlnky na ní byly tak líbezné, že ji Ondine zdvihla a přidržela si ji u ucha, protože ji napadlo, že bude naslouchat šumění moře a přitom si dál uhranutě prohlížet tyhle obrazy.

„Líbí se vám Minotaurus?“

Zvučný hlas muže, který mluvil francouzsky s mírným španělským přízvukem, se ozval ode dveří. Ondine se provinile otočila. Nachytal ji, jak strká nos do jeho práce! A bylo to o to horší, že patron se zabýval tím, že kreslil nahé ženy, které dělaly divné věci s muži, co vypadali jako zvířata. Cítila, že hanbou celá zrudla.

Muž ve dveřích se tvářil nevyzpytatelně, postával tam s rukama v kapsách a upřeně na ni zíral těma nejtemnějšíma a nejčernějšíma očima, jaké kdy viděla, a vpíjel se do ní pohledem, až ztuhla jako lesní zvíře, které právě zaslechlo nablízku zapraskat větvičku.

„Bonjour, patron!“ podařilo se jí vyhrknout, a i když by nejraději utekla, byla jako vrostlá do země.

Měl obličej ve tvaru mandle, tupý nos a rozložitou hruď a vypadal jako primitivní figurka vyřezaná z tmavého dřeva. Jako divoch z Afriky nebo Polynésie, pomyslela si Ondine, která si nemohla pomoct a vybavily se jí misionářské knihy v klášteře – protože tenhle člověk jako by nepatřil do drahého saka a čepice, které měl na sobě, ale do zvířecí kůže a čelenky z jestřábího peří.

„Bonjour,“ odpověděl a dál si ji troufale prohlížel. Konečně se usmál, a jako by teplý sluneční svit naplnil místnost povzbuzující energií. Sundal si sako a Ondine ulehčeně vydechla, protože najednou vypadal víc jako člověk. Vlastně se oblékal jako celkem usedlý zralý muž: košile s povoleným límečkem, svetr, vlněné kalhoty s elegantním páskem.

Popošel o něco blíž a Ondine si uvědomila, že je na muže dost malý, dokonce menší než ona. Sundal si vlněnou čepici, ne že by ji sňal z hlavy, jak to dělávají ostatní muži, prostě ji rovnou odhodil na židli i se sakem. Bezmyšlenkovitě si hrábl rukou do řídnoucích vlasů, které byly rozdělené na straně pěšinkou a sčesané přes vršek hlavy; přesto byly trochu přerostlé a rozcuchané, jako by naznačovaly svobodu umělce.

Patron pořád nic neříkal. Díval se na ni tak, jak by to většině lidí připadalo neslušné. Způsob, jakým ji prozkoumával, byl skoro vyzývavý – nejen její šaty a to, jak vypadá, ale i její myšlenky a pocity. Jedna její část toužila utéct a skrýt se. V jeho uhrančivém pohledu však byla taková inteligence a vitalita, že si uvědomila, že udělala krok směrem k němu, jako by byl Jupiterem a ona jen novým měsícem lapeným jeho přitažlivostí a proměněným v ochočenou družici.

„Vy jste dívka z restaurace?“ otázal se zdvořile. Hlas měl kultivovaný, ale trochu nosový. I když mluvil plynule francouzsky, tvrdě usekával souhlásky a jejím uším se zdálo, že přehání samohlásky.

„Excusez-moi, patron,“ zamumlala a provinile vrátila mušli na stůl. Věděla, že by měla sklopit hlavu a nezírat na něj; tak by se podle jejího otce a starších lidí z vesnice měla chovat žena, ocitne-li se tváří v tvář mužově autoritě.

Ale pak se jí vybavila červená paprika, kterou dokreslil pod svůj vzkaz. Jak by mohla paprika vypadat rozpustile? A přece vypadala. Když myslela na tu veselou karikaturu a vřelá slova pod ní, nemohla si pomoct a musela se usmát.

„Jsem ráda, že se o vás můžu starat. A příště nezapomenu přidat víc červené papriky,“ dodala.

To ho překvapilo. „Tak vy jste ta kuchařka? No na to, kolik vám je, jste odvedla výbornou práci.“

Ondine neměla v úmyslu přivlastňovat si zásluhy za matčinu bouillabaisse, jenže ji nenapadl žádný vhodný způsob, jak se z toho vykroutit, tak místo toho pohodila rukou ke skicám na stole a ostýchavě pronesla: „Omlouvám se, že jsem se dívala na vaši práci.“

„Znáte příběh o Minotaurovi?“ zeptal se tichým a poutavým hlasem, jako by předčítal pohádku. „Vládne ostrovu. Lidé z místní vesnice obětují nejkrásnější dívky, aby mu sloužily v jeho dekadentní vile. Nemůže se rozhodnout, jestli je znásilní, nebo zabije. Někdy udělá to i to. A současně zve básníky a hudebníky, aby mu hráli a zpívali a tancovali. Všichni si dopřávají šampaňského a ryb a jejich orgie se táhnou celé noci a dny. Minotaurus má moc nad všemi ženami, mladými i starými – jenže ty se ho bojí, takže ho žádná skutečně nemiluje. Jednoho dne si do jeho bludiště najde cestu mladý rybář z pevniny a dýkou toho posvátného netvora zabije.“ Naklonil se nad skici a předvedl výpad, jako by máchl mečem. „Jenže vždycky se objeví nějaký další Minotaurus, který ho nahradí,“ dodal věcně, „protože ženy netvory milují.“ Ondine ze sebe nedokázala vypravit jediné slovo, cítila se jako začarovaná.

„Který obrázek se vám líbí nejvíc?“ zeptal se jemným konejšivým tónem, tak klidným, jako by ji chtěl obalamutit. Připomněl jí nestydaté kluky, kteří se scházejí před školou a zkoušejí dívky přemluvit, aby jim ukázaly kalhotky.

Čekal na odpověď. Ondine vzpurně zdvihla bradu. „Tenhle,“ pronesla stejně nedbale, jako by si u květinářky vybírala růži, a ukázala na laskavější, domácky poklidný obrázek, na kterém vedle sebe Minotaurus a blondýna rozkošnicky odpočívali nazí na poduškách.

„No, před bouřkou bývá největší klid,“ poškádlil ji. „Jak vám říkají?“

„Ondine,“ odpověděla.

„Aha, vodní nymfa! Z vln Juan-les-Pins,“ vykřikl pobaveně.

Cosi Ondine ponouklo, aby se troufale zeptala: „Mám vám říkat monsieur Ruiz – nebo Picasso?“

„Pst!“ ohradil se rozpustile a přitiskl si prst na rty. „Obě jména jsou moje. Rodiče mi věnovali tu nejdelší řadu jmen, jakou si jen dokážete představit – na počest tolika strýčků a příbuzných! Tady ve městě používám Ruiz, to je jméno po otci. Ale poněvadž ten byl také umělec, podepisuju své práce jménem po matce; takže teď jsem prostě“ – zabušil do své hrudi a pronesl s předstíraným divošstvím – „Picasso.“

Jako by si náhle vzpomněl, proč je tady, otočil se od ní a začal se probírat sklenicemi a štětci a dalšími tajemnými předměty, které stály na stolech všude kolem něj. Ondine pochopila, že je čas nechat ho jeho práci, a tiše vyklouzla z místnosti.

Teprve když došla do kuchyně, vzpomněla si, proč se vydala nahoru.

„Ouvej, zapomněla jsem se zeptat na maminčin džbán!“ vykřikla zoufale. Ale teď pro něj rozhodně nemohla jít. Jestli se matka zeptá, Ondine si bude muset něco vymyslet.

Po návratu do restaurace ji madam Belangeová rovnou zaměstnala: „Ve vile na Cap je večírek. Ta nezvladatelná dcera z té rodiny z Paříže slaví narozeniny – jejich kuchař potřebuje pomoct, protože se mu porouchal jeden ze sporáků!“ Kuchyňský stůl už se plnil velkými tácy s hors d’oeuvres. Ondine si rychle natáhla zástěru. „Pošlou pro tebe auto,“ poznamenala matka. „Připrav se, že ty tácy vyneseš a ukážeš jim, které předkrmy se podávají teplé a které studené.“

Ondine očekávala kuchařovu dodávku, takže ji trochu polekalo, když o pár hodin později zastavila před restaurací elegantní černá limuzína. Odvázala si zástěru, upravila vlasy a šaty a vyklopýtala ven s velkým tácem, následovaná číšníky s dalšími podnosy.

Zadní dveře auta jako by se samy otevřely. Ondine nakoukla dovnitř a spatřila tři mladíky oblečené v tmavě modrém a bílém flanelu a dvě ženy v pastelových večerních šatech. Všichni drželi v rukou sklenice na koktejl a jeden z mužů třímal lahev šampaňského. „Nese se nám jídlo, splendide! Ale proboha – kufr je plný našich zavazadel!“ ozval se mužský hlas a výbuch smíchu naznačil, že jsou už všichni přiopilí. Byli o několik let starší než Ondine, přesto jejich rozjařené, rozmazlené tváře připomínaly telátka.

Museli z Paříže přijet luxusním Train Bleu a večírek pro ně očividně už začal – nebo možná byl pro tuhle bujarou partičku celý život jeden velký večírek.

„Pojď,“ vyzval ji další z mladých mužů rozjařeně, „přesuneme holky na přední sedadla a ty – jak se jmenuješ? Ondine, povídáš? Krásné jméno. No, Ondine, můžeš naskládat všechno jídlo hned sem vedle nás!“ Následovaly další salvy smíchu, jak se dívky soukaly ven z auta a pak zase zpět na přední sedadlo vedle řidiče. Ondine opatrně podala tác mladíkům a číšníci na něj potom pokládali další tácy, které se daly skládat na sebe, až se celá stavba téměř dotýkala střechy auta. Ondine se zeptala řidiče: „Komu mám říct, co s tím? Některé se ještě musejí ohřát.“

Jeden z mladíků to zaslechl a vyzval ji: „Radši pojeď s námi, chérie, a vysvětli to celé naší hostitelce.“ Řidič přitakal a Ondine nezbylo nic jiného než se vmáčknout na přední sedadlo, na kterém už byly natěsnané chichotající se slečny.

„Kupředu, pane! Ondine, tady máš šampaňské,“ vykřikl první mladík a podával jí sklenici. Auto vyrazilo vpřed, takže nápoj rychle usrkla jen proto, aby zabránila tomu, že se na ni vylije. Byla vklíněná mezi dveřmi auta na jedné straně a korzetem dívky na druhé a hlava se jí točila ze směsice parfémů, která proměnila auto ve skleník orchidejí a gardénií. Pokaždé, když řidič zatočil, spolujezdci zahulákali, přehnaně sebou trhli a přítulně se tiskli jeden na druhého.

„Hurá! Vzhůru na moje narozeniny!“ vykřikla jedna dívka. Její kamarádka ji řízně usadila: „Hele, všichni víme, žes nás sem zatáhla jen proto, že seš zabouchnutá do toho kluka z Nice! Mělas být minulý týden na mém večírku v Paříži. Ukázal se tam Jean Renoir a přemlouval Coco Chanel, aby mu do jeho nového filmu navrhla kostýmy. Trval na tom, že ho nemůže odmítnout, když dělala kostýmy i pro Cousteaův balet. Slyšela jsem, že pozadí pro balet maloval Picasso. To by mě zajímalo, jestli ho bude dělat i pro Renoirův film.“

Oslavenkyně vypískla: „Tys měla na večírku Picassa? Tak ráda bych se s ním seznámila!“

„Ne, copak nevíš, že poslední dobou Picasso není nikde k sehnání? Prostě zmizel. Slyšela jsem, že odjel do Orientu malovat gejši! Stála bys mu modelem? Nahá? Já rozhodně!“ pokračovala druhá dívka.

Jeden z mladíků ji opravil: „Picasso není v Orientu, vím určitě, že vyrazil do Španěl.“

Ondine potlačovala smích. Šampaňské ji dovedlo k úvahám, jak by se asi tvářili, kdyby vyrukovala se svým velkým tajemstvím: „Chacha! Picasso je od nás právě teď, jen co by kamenem dohodil!“

Auto právě míjelo prudký svah, který dnes musela Ondine dvakrát vyšlapat. Ale mlčela, když projeli kolem a pokračovali zatáčkami podél pobřeží, až nakonec zabočili do dalšího svahu na dlouhou soukromou příjezdovou cestu velké bílé vily, u které stálo neuspořádaně zaparkováno množství aut. Sotva limuzína zastavila, jeden z mladíků vyskočil a otevřel dveře, o něž se Ondine opírala.

Aby nevypadla, chytil ji galantně za loket: „Hopsá! Smím prosit?“ vtipkoval. Zdvihl jeden tác a zavelel: „Pojďme všichni Ondine pomoct vynosit to jídlo!“ Jeho přátelé pobrali zbývající tácy a skupina se vydala přes trávník k vile, kterou v prohlubující se tmě osvětlovaly čínské lucerny.

„Už jsme tady!“ zavolal na vysokou, štíhlou starší ženu s alabastrovou pokožkou a dlouhou šíjí připomínající labuť, jež kráčela po trávníku směrem k nim. Vyzařovala takovou přirozenou autoritu, že to musela být hostitelka.

Ondinin průvodce se zeptal: „Voilà! Kam máme dát tyhle lahůdky?“

Labutí žena odpověděla: „Zaneste je do kuchyně, mes enfants.“ Z domu se k Ondine donesl zvuk kláves a ladění houslí. S tácem v rukou následovala Ondine mládež k terase, na které číšníci roznášeli nápoje hostům kroužícím dokola ve vzdouvajícím se hedvábí a šifonu.