Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Adrienne Bensonová

Pod rozpáleným sluncem

Z anglického originálu The Brightest Sun,
vydaného nakladatelstvím Harlequin Books v Torontu v roce 2018, přeložila Marie Josefína Fulková

Vydala GRADA Publishing, a.s. pod značkou METAFORA
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7152. publikaci

Redakce Květa Svárovská
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

The Brightest Sun © 2018 by Adrienne Eve Benson
Translation © 2018 Marie Josefína Fulková
Czech edition © 2019 Grada Publishing, a. s.
All rights reserved

ISBN 978-80-7625-039-0 (ePub)
ISBN 978-80-7625-040-6 (pdf)
ISBN 978-80-7359-585-2 (print)

Mým rodičům, kteří mi otevřeli svět,
a dali tak vzniknout příběhům.
Mému bratrovi, kterému připadaly docela zábavné.
A těm, kdo vyrůstali nespoutaně v neznámé divočině. Vám všem.

Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, místa a události jsou výtvorem autorčiných představ a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, obchodními institucemi, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

PRVNÍ ČÁST

Z JINÉHO KMENE

Jedna ze starých žen přesekla pupeční šňůru a vložila drobné tělíčko, kluzké a teplé, Leoně do náruče. Bylo tak nezvyklé držet novorozeně. Dítě se zdálo být nějak příliš malé, jako by ani nic nevážilo. Leona si opatrně lehla na stranu a položila dítě vedle sebe. Zvedlo ruce a poslepu je natáhlo do šera. V úzké štěrbině světla, které pronikalo malým oknem blátěné stěny, poletovala smítka prachu. Leona pozorovala, jak prach víří. Přála si, aby měla větší okno. Toužila po světle a vzduchu. Poprvé po téměř dvanácti měsících, kdy byla v Keni, zatoužila po věcech, které opustila doma v Americe. Přála si mít zářivě čisté povlečení, ošetřovatelky v neslyšném obutí a pohodlí nemocniční péče, která by ji bez přestání obklopovala, kroužila a obletovala ji. Na chvíli dokonce zatoužila po své matce.

Malé tělíčko se svíjelo vedle ní a vydalo zvuk – krátký, útržkovitý. Jako zamečení právě narozeného kůzlete. Byl to slabý zvuk, váhavý, takový pokus s nejistým výsledkem. Malá ústa se instinktivně svraštila a čekala na něco, co jim mohla dát jen Leona. Byla to holčička, uvědomila si Leona. Pevně sevřela oči, aby potlačila slzy, a pokusila se otočit na břicho. Chtěla skrýt svůj obličej ve tmě. Byla tak unavená. V krku ucítila vzlyknutí a pak se v tmavé místnosti ozval hlasitý zvuk. Byl to její výkřik. Uvědomovala si to, přestože necítila, že má otevřená ústa. Nebo to byla ozvěna? Slyšela pouze nářek, který zaplnil prostor kolem její hlavy, a zahlédla, jak Simi a přihlížející Masajové trhavě zvedli hlavy a podívali se na ni. Potom v obavách pohlédli jeden na druhého. Pak se přes záda dítěte naklonila Simi a vzala Leonu za ruku. Ale ta svou přítelkyni odstrčila a zakryla si rukama obličej. Snažila se zakrýt si pevně ústa, aby potlačila ten zvuk, který se jí dral přes rty. Její vnitřnosti byly jako ze skla, které se tříštilo pod kůží. To dítě se narodilo z osamělosti – ze zoufalství jaké pociťují lidé žijící mezi cizinci a neznající jejich řeč ani gesta.

Leona přijela do manyatty v malém, otlučeném Renaultu 4, který si koupila od francouzského emigranta, jehož potkala hned první noc v Nairobi. Nerozhodně projela cestu mezi Nairobi a Loitou. Byla v Africe poprvé a tak malé auto se nezdálo být dostatečnou ochranou před lvy, slony nebo jinými divokými zvířaty, která mohla číhat ve žluté trávě savany, jíž projížděla. Cesta ji vystrašila natolik, že si slíbila v manyattě zůstat a auto použít jen v případě naléhavé nutnosti. Ale po několika týdnech v prašném prostředí ji začala svrbět kůže a nejbližší zdroj vody, slabý přítok řeky Mara, byl příliš mělký a bahnitý, aby se v něm dalo vykoupat. Leona až tak nepostrádala svůj bývalý domov, ale chyběla jí možnost se osprchovat, voda, smáčející pokožku a vlasy. Nesnášela pocit vysušené kůže a zápach svého těla. Chtěla horkou sprchu. Chtěla se ponořit do mýdlové vody, vydrhnout si vlasy a nehty a umýt prostor mezi prsty. Její touha očistit se byla ryze fyzická.

A tak si jen šest týdnů po příjezdu sbalila v noci věci do tašky a odjela do Nairobi strávit noc v laciném hotelu Chabani. Hotel byl malý a levný, většinou ho využívali průvodci safari a příležitostní, nepříliš majetní turisté na cestách. Ale byl čistý, se zavedenou elektřinou, tekoucí vodou a opravdovými, přestože stařičkými, matracemi. A Leoně připadal luxusní. Když dorazila na místo, venku už padala noc a ochladilo se. Purpurově zbarvené soumraky v Keni byly krátké a noc přicházela rychle. Leona rozsvítila všechna světla ve svém pokoji a smála se, jak snadno se místnost rozjasnila. V manyattě nebyla žádná elektřina. Když si vydrhla tělo a hlavu horkou, narezlou vodou, která po chvíli vystydla, oblékla se do čistých šatů. Ještě je neměla na sobě a ležely až úplně dole v tašce. Z látky stoupala vůně amerických saponátů a připomněla jí domov.

Cítila se tak nějak nová a lehčí, osvobozená od nánosů prachu. S květinovou vůní šamponu ve vlasech sešla do hotelové kavárny, aby si objednala drink.

Bar měl stěny obložené dřevem a byl tmavý. Jediné světlo přicházelo z vánočních žárovek zavěšených na šňůře – takových, jaké si lidé u nich doma věší na větve vánočních stromků – a diskotékových koulí, které se pomalu otáčely nad místem ve středu, kde byl taneční parket. Ale žádní tanečníci tam tu noc nebyli. Možná bylo ještě příliš brzy.

Leona si vybrala barovou stoličku co nejdále od dalších návštěvníků. Byl to bílý pár asi jejího věku, možná o trochu starší. Leona nestála o konverzaci a vyhýbala se každému očnímu kontaktu s nimi. Jenže už týdny neviděla žádného bělocha a přistihla se, že se neubrání pohledu na bílý pár. Oba byli čistí, oba úhledně oblečení. Leonu napadlo, že to mohou být turisté. Žena se trochu pootočila a Leona rozpoznala logo nadace proti pytláctví na přední straně jejího trička. Ta žena byla hezká. Malá a světlovlasá se spálenou skvrnou na nose a růžovými tvářemi. Upřeně se dívala na muže, který mluvil. Jeho pohyby byly prchavé, když gestikuloval rukama, a přehrával tak příběh, který ženě vyprávěl. Ten muž byl přitažlivý, ramenatý, měl blond vlasy a dohněda opálené ruce. Leona se snažila dívat jinam a soustředit se na hrstku svahilských slov, která pochytila, aby si mohla objednat pivo. Pocítila náhlý nával radosti, když jí barman přistrčil hnědou, orosenou láhev tuskeru. O sklenici ani nepožádala.

Pivo, po tak dlouhé době bez alkoholu, jí dávalo pocit závratné radosti a nespoutanosti. Pár se hlasitě zasmál a Leona na něj znovu pohlédla. Blondýnka už stála a držela v ruce účet, nad nímž muž mávl rukou. Otočil se k barmanovi a řekl něco bleskurychlou svahilštinou. Pak se obrátil zpátky k ženě a znovu se zasmál. Leona zaslechla, jak říká: „Musíme se zase vidět, příště je to na tobě.“

Leona ho pozorovala, jak sleduje ženu, která odcházela z baru. Uvažovala, jestli se na ni někdo někdy díval s takovou intenzitou.

Když vypila tak půlku svého druhého piva, došlo jí, že si ani nevšimla, kdy si ten blonďák přistrčil stoličku blíž k ní a nabídl, že jí koupí další drink. Když spolu mluvili nenucenou angličtinou, po dlouhých týdnech, kdy se primitivně dorozumívala jazykem Masajů Maa, pociťovala Leona téměř závrať. Normálně byla rezervovaná a tichá, ale teď se cítila skoro opilá. V hlavě jí vířily miliony slov, která jí lehce vylétala z úst jako barevné konfety.

„Vy jste proutník,“ obvinila ho. „Vaše přítelkyně sotva odešla.“

„Jsem proutník,“ přikývl s úsměvem. „Ale mýlíte se. To není moje přítelkyně. Potkal jsem ji dnes v noci. Je to zajímavá dívka. Pracuje v nadaci proti pytláctví – chrání slony.“

Úmyslně se vyhýbali jménům. Nebylo to zprvu tak důležité, na jménech přece nezáleželo, a Leona si po týdnech, kdy byla předmětem zájmu Masajů, přála zůstat v anonymitě. Jako antropoložka se musela neustále učit, pozorovat a klást otázky. Teď, vedle toho muže, chtěla mluvit co nejméně, nevzbudit zvědavost přílišnou upovídaností. Později byla jména díky alkoholu zapomenuta a příští ráno se Leona pomalu probouzela s bolestí hlavy a úplně nahá. Nebyla v sexu nováčkem, měla pár partnerů během studií na univerzitě a následném studiu, kteří vpluli do jejího života a pak zase odpluli jako duchové. Ale nikdy nespala s někým, koho potkala poprvé. Bolest hlavy a nevolnost způsobily, že pocítila stud nad tím, co udělala. Chtělo se jí zmizet. Sex byl přitěžující záležitostí. Bylo pro ni přítěží si ho dopřát, cítila znepokojivou změť potěšení a strachu.

Ten muž vedle ní těžce dýchal a ona musela velmi polehounku vyklouznout z jeho objetí a postele. Našla svoje šaty a rychle se oblékla. Ale když otevírala dveře, zavrzaly, a ona zaslechla jeho ospalý, ochraptělý hlas: „To odejdeš bez rozloučení?“

„Musím se vrátit,“ šeptla.

„Myslíš tím vrátit se do postele,“ poklepal na prázdné místo na matraci vedle sebe.

Leona se otočila zpátky ke dveřím, znovu vzala za kliku a otevřela. Když se za ní dveře zavřely, rozběhla se po chodbě ke svému pokoji a rychle naházela šampon, břitvu a včerejší oblečení do tašky. Měla v plánu zůstat v Naroku asi den. Chtěla najít hotel, kde by si mohla vyprat a dopřát si vydatnou snídani a kávu. Jenže teď změnila názor. Byla v rozpacích. Nenáviděla ztratit nad sebou kontrolu a styděla se, že to nechala dojít tak daleko. Vyznávala mantru, že nejlepší je být sám. Je to méně obtížné, méně komplikované. Nechtěla už toho muže vidět, podívat se mu do očí. Pomyslela si, že by tady, na tom místě, znovu zažívala stud.

Ulice před hotelem byla ráno skoro prázdná, ale vzduch už voněl kouřem dřeva, smaženým masem a hnijícími odpadky. Otevřela kufr svého auta a hodila dovnitř tašku.

„To utíkáš přede mnou, nebo kvůli hotelovému účtu?“ ozval se hlas, a když se Leona otočila, byl tam. Byl už oblečený a měl rozvázané tkaničky u bot. „Musím dnes jet do Solai. Nemůžu to odložit. Ale přijedu do manyatty, jakmile to tam vyřídím. Vyhledám tě.“

Leonu zaplavila vlna zděšení. Vždycky to tak bylo. Dokonce i na univerzitě a při pozdějším studiu. Nebyl to sex, co ji děsilo, ale to, co následovalo po něm. Poprvé navštívila terapeutku, byl to půlhodinový rozhovor o její minulosti a pak terapeutka řekla: „Nezdá se, že byste byla sexuálně frigidní, ale jste emocionálně odtažitá.“ Na další sezení už nikdy nešla.

„Ne,“ odmítla. „Neobtěžujte se.“ Soustředila se na svůj dech. Panika způsobila, že dýchala povrchně, obklopila ji pomyslná zeď, plíce se jí sevřely a jejich výkonnost byla ta tam. Ten muž stál blízko a díval se na ni klidným pohledem a s uvolněnou tváří. Cítila ho – teplou kůži a ospalý dech.

„Ne, já chci,“ řekl. „Bylo to s tebou v noci fajn. Není žádný důvod, abychom se zase neviděli, ne?“

Vždycky se jí zmocnil strach, když nějaký muž projevil zájem poznat ji blíž. V tom ohledu nebyla normální. Jiné, stejně staré ženy přítele chtěly, chtěly se vdávat. Ta myšlenka spustila v Leonině hlavě poplašný signál. Jako pokaždé. Dokázala přijmout fyzické intimnosti, ale vědomí, že by si dovolila chtít něco víc, a stala se tak svým způsobem zranitelnou, v ní vzbuzovalo rozpolcenost. Touhu i odpor. Chtěla být normální a dovolit někomu, aby ji miloval a jeho lásku opětovat, ale její strach byl pokaždé tak velký, že ji přemohl.

Nedokázala muži pohlédnout do tváře, když odpovídala. Místo toho se dívala jinam, předstírala, že sleduje špinavého psa, který se válel v prachu. „Nemám o žádný vztah zájem,“ vysvětlila. Byl to její obvyklý postoj, snadno použitelný. Uvažovala, jestli mu zní stejně nepřesvědčivě jako jí samé.

„Kdo tu mluvil o vztahu?“ zeptal se muž. Ušklíbl se a Leoně se zrychlil tep. „Řekl jsem jen, že tě znovu navštívím. Třeba si zopakujeme dnešní noc.“ Významně zvedl obočí. Flirtoval. Leona jako vždycky v takových chvílích pocítila tupou bolest. Bolest, že něco chce, ale přílišný strach jí v tom brání.

„Já mám přítele.“ To vždycky zabralo. Ani nečekala na to, jak se muž bude tvářit nebo jestli jí zatvrzelým hlasem nechápavě odpoví.

Obrátila se, nasedla do auta a zabouchla dveře. Snad za ní něco křičel, ale nebyla si jistá. Vyrazila co nejrychleji do manyatty. Neotočila se. Nepodívala se ani do zpětného zrcátka, aby ho viděla, jak stojí vzadu za autem a sleduje, jak odjíždí. Nechtěla myslet na to, jak by se cítila, kdyby za ní už nikdy nepřijel.

Teď ve svém malém přístřešku z bláta, s dítětem vedle sebe, neměla vůbec potřebu mluvit. Plakala vyčerpáním a hrůzou, když si snědá žena dřepla vedle ní, něco mumlala a přejížděla jí hrubými prsty po rukou a miminku po hlavičce.

„Musíte tu mít ošetřovatelku,“ rozhodla masajská porodní bába. Naklonila se a vytáhla Leoně tričko nahoru, uvolnila bolavý prs, pevně ho stiskla a třela bradavku o ústa novorozence.

„Teď je prázdný, ale dítě vám mléko přinese.“

Leona chtěla před cizími prsty na svém prsu i tou kňourající malou věcí vedle sebe ucuknout. Dítě naslepo mlátilo kolem sebe, ústa otevřená v očekávání, a pokoušelo se zavrtat Leoně do masa jako blecha. Leona zavřela oči. Chtělo se jí jenom spát. Porodní bába ji znovu chytila za prs, chvíli ho masírovala rukama a pevně ho přiložila miminku k ústům. Leona ucítila zvláštní pocit a otevřela oči. Dítě k ní bylo přisáté a malými ústy zoufale žmoulalo její kůži. Projel jí poplašný signál a kousla se do rtu, aby nevyšel výkřik, který se jí znovu dral do úst. Nemohla být matkou.

Poprvé, když si Leona uvědomila, že se nedostavila obvyklá menstruace, pocítila úlevu. Obtížný úkol najít dostatek soukromí a vody, aby se mohla umýt – natož jet dlouhou cestu do Naroku pro hygienické potřeby –, ji děsil. Když se neobjevilo krvácení v obvyklém termínu, byla šťastná. Předpokládala, že je to v důsledku změn ve stravě a možné synchronizace s ostatními ženami. Ale pak se to stalo znovu a znovu.

Když ji napadlo, že je těhotná, cítila se asi tak, jako by jí diagnostikovali smrtelnou nemoc. Byla posedlá tou myšlenkou, která byla všudypřítomná. Nedokázala se soustředit na práci a nemohla spát. Pokaždé, když zavřela oči, projela jí vlna hrůzy a úzkosti. Trávila hodiny listováním v lékařské příručce, kterou si přivezla s sebou, a zoufale hledala nějaký účinný prostředek. Ale příručka žádný způsob, jak dostat tu věc z těla, nenabízela.

Předtím, než vyhledala laiboniho, čaroděje léčitele a duchovního vůdce komunity, skoro celý týden nespala. Laiboni byl scvrklý stařík, který si olízl pár zbylých zubů, když Leonu uviděl, a vůbec nepochopil, co mu kostrbatě vykládá jazykem Maa. Jako doktor měl ve vesnici zvláštní postavení a ovládal tradiční medicínu, kterou Leona toužila zahrnout do své práce. Ale byl zarytě skoupý na dotazy a Leona ho podezírala, že její přítomnost ve vesnici se mu nezamlouvá. Opatrně se pokoušela získat si jeho důvěru, zatím se ho příliš neptat a jen doufat, že ho ostatní vesničané přesvědčí o jejích pracovních záměrech. Jít na starého muže zpříma, znamenalo jen ho utvrdit v jeho nepříznivém názoru. Jenže teď byla Leona zoufalá.

„Sopa,“ pozdravila ho a sklonila hlavu jako výraz úcty. Stařík seděl sám pod akácií za ohradou vesnice. Apaticky odháněl mouchy před obličejem, aby mu nesedaly do očí. Mával kravským ocasem ozdobeným korálky. Zamumlal také pozdrav, ale nic jiného neřekl. Leona se posadila na zem před něj a zkřížila nohy. Odehnala několik líných much a přemýšlela, co mu poví. Knížku základních výrazů měla v klíně a listovala v ní. Kde jsou ta slova, co potřebovala?

„Ahoj přítelkyně.“ Hlas nad ní ji odtrhl od knihy. Stála nad ní Simi a usmívala se. Simi byla třetí a nejmladší ženou syna vesnického náčelníka. Vychodila místní školu až do šesté třídy a byla jedinou ženou ve vesnici, která hovořila anglicky. Nemluvila úplně plynule, ale na základní konverzaci to stačilo. A co bylo ještě důležitější, byla zvídavá a měla snahu tlumočit Leonina vysvětlení a gesta rukou. Simi měla cit pro to, co Leona potřebovala, aby se naučila životu v manyattě, a nikdy se neostýchala vše Leonu naučit. Byla jediná v prvních dnech Leonina pobytu tady, která ji chytila za ruku a zavedla k řece, jejíž dno bylo v tuto dobu vyschlé. Naznačila, že může do těchto míst zajít, kdykoli si potřebuje odpočinout. Simi také pomohla Leoně koupit pár věcí, které potřebovala do kuchyně – velký hrnec suferia na ohřátí vody, pánev na smažení, plechovky s cukrem a čajem –, a naučila ji, jak udržet žhavé uhlíky na ohništi po celý den. Byla jediná, s níž Leona rozmlouvala jako s přítelkyní. Ale Leona teď nemohla být upřímná a svěřit se jí s tím. Především s tím.

„Sopa, Simi,“ pravila Leona. Použila výraz Maa pro ahoj, ačkoli Simi dávala přednost angličtině, kdykoli to bylo možné. „Studuji dnes práci zdejšího léčitele. Můžeš mi pomoct překládat?“

Simi si dřepla a rychle něco staříkovi řekla. Přikývl a začal se ovívat kravským ocasem rychleji.

„Co bys chtěla vědět?“

Simi tlumočila Leoninu otázku bez mrknutí oka. Leonu to překvapilo. Masajové předmanželský sex odsuzovali a Leona věděla, že by to mohlo ohrozit dobré vztahy, které si tu vybudovala.

„Je to pro moji knihu,“ ujišťovala Simi. A pak ji požádala, aby zevrubně přeložila otázky, které se týkaly určité rostliny, kde se dá najít a jaké množství je třeba použít. Jestli je poživatelná a v současnosti k mání?

Později, když stařík vstal a odšoural se domů na čaj, se Simi otočila a pohlédla na Leonu, která se snažila rozpoznat, zda má Simi v očích hněv nebo smutek. A jestli ano, kvůli komu?

„Měla ses zeptat jenom mě. Řekla bych ti to. Teď je možné, že i ostatní vesničané budou znát tvoje tajemství.“

„Simi, to není pro mě,“ hlesla Leona a měla slzy vyčerpáním na krajíčku. „To je kvůli té knize.“

Ale Simin obličej teď zvážněl, naklonila se blíž k Leoně a zašeptala jí do ucha: „Ty máš dítě… uvnitř?“

Leona nadskočila, jako by jí kamarádka dala políček. Podívala se na štíhlé Simiiny prsty, které jí položila na paži. Pohlédla Simi do tváře a pak se zadívala jinam. Co měla odpovědět? Vědomí, že ji Simi odsoudí, nebo ještě hůř, že jí připomene její vlastní bolest, vzbudilo v Leoně zoufalství a úzkost.

„Ten muž,“ šeptala Simi s vážným a klidným pohledem, „tě přinutil?“

Leona nedokázala potlačit pláč. Přitiskla obě ruce na oči zalité slzami. „Je mi to líto, Simi. Je mi to hrozně líto.“

Leona zvažovala dvě věci: pro svobodnou ženu bylo nepřijatelné mít dítě bez sňatku. Bylo to tabu. Pouze to, že byla cizinkou, ji mohlo ochránit před vyhoštěním z komunity. Přemýšlela o svém nejistém postavení. Simi na rozdíl od ní byla tři roky vdaná a neměla vlastní děti. Bylo to Simino zoufalství a ironie celé situace, co v ní mohlo vzbudit hněv? Nechtěla nic riskovat. Práce ve vesnici se jí dařila a nesnesla pomyšlení, že by odjela. Nemohla tvrdit, že to bylo znásilnění, nedokázala lhát.

„Můj manžel,“ řekla. Pro Masaje nebylo nijak neobvyklé, že manželé žili odděleně.

„Nikdy jsi mi neřekla, že máš manžela,“ podivila se Simi. Pronesla to tichým hlasem, ale Leona cítila, jak to hluboko pod klidnou hladinou vře. Simi věděla, že není vdaná. Simi věděla, že je to dítě nikoho, ale nemohla vyzradit Leonino tajemství.

„Tvůj manžel musí být silný muž,“ usmála se Simi slabě a posmutněle. „Žije tak daleko v Americe, a přesto ti dokáže dát dítě!“

„Simi, já to dítě nechci.“ Leona hledala důvod, kterému by Simi rozuměla. Lež, která by zakryla pravdu a kterou by Simi nebyla nikdy schopná pochopit. „Mám slabé tělo. Přivést na svět dítě je pro mě nebezpečné.“ To byl důvod, který by masajské ženě mohl připadat rozumný. Nic jiného. Ne to, že se Leona rozhodla vyspat se s cizím mužem.

Později, když vesnice ztichla a setmělo se a většina rodin usedla kolem ohnišť ve svých malých chatrčích, proklouzla Simi dveřmi Leonina příbytku. V ruce držela modrou igelitovou tašku plnou listů.

„Našla jsem to pro tebe u řeky. Strč si je dovnitř, tam, kde je dítě.“ A zase vyklouzla ven.

Listy byly tvrdé a nepříjemné a Leona se bála, že se jí udělá zle, že se otráví jen proto, že byla tak hloupá. Ale několikrát denně je použila a čekala na úlevné krvácení. Nikdy nepřišlo. Místo toho ji začala bolet prsa, měla pořád žízeň a džíny jí byly čím dál těsnější. Bylo už příliš pozdě.

Uvažovala, že by jela do Nairobi a vyhledala nějakou porodnici, ale bylo pro ni snadnější zapomenout na to a nakonec přestala počítat dny. Čekala ji spousta práce. Ten rok bylo sucho, stejně jako vloni. Masajové v Loitě měli strach, že dobytek a kozy vyhubnou. Jedno z kůzlat už zemřelo, jeho matka byla příliš zesláblá, aby měla dostatek mléka. Před lety mohli Masajové volně odejít kamkoli, kde byly úrodné pastviny. V dobách sucha přesouvali svá stáda do sto sedmdesát mil vzdáleného Nyeri v centrální vysočině. Tráva tam zůstávala zelená a pršelo častěji. Pod britskou správou ale vláda omezila jejich pohyb, britští osadníci založili své vlastní farmy a území Masajů se neustále zmenšovalo. Posledním hřebíčkem do rakve tradičního způsobu života Masajů se stala ochrana divoké zvěře. V sedmdesátých letech byla velká část území Masajů s odvoláním na potřebu půdy a ochranu volně žijících zvířat přeměněna na národní parky. Pastevectví bylo zakázáno.

Leonina práce se zaměřovala na zjišťování a zmírnění dopadů vládních nařízení a kladla důraz na tradiční uspořádání masajských nomádů v západní Keni. Leona se domnívala, že doloží, že se kultura Masajů mění a že tyto změny budou mít negativní dopad na celou Keňu. Mohlo to rovněž podpořit požadavek, aby vláda umožnila Masajům větší pohyb, a dala jim tak víc šancí udržet zdravá stáda a vůbec přežít. Její studie byla zásadní, byla otázkou života a smrti a Leona to tak chápala – bez práva na úrodné pastviny tato kultura zmizí stejně rychle, jako vyschnou řeky a potoky.

Neměla ani ponětí, ve kterém měsíci těhotenství se nachází. Když uvažovala, kolik času už uběhlo, zmocňovala se jí panika, a tak se přinutila na to nemyslet vůbec, natož plánovat budoucnost. Nenavštívila lékaře a nechodila na žádné pravidelné kontroly. Strávila celé měsíce ve snaze ignorovat své rostoucí břicho a vypudit všechny myšlenky na budoucnost z hlavy. Když ucítila první pohyby, udělalo se jí špatně – škubání a posuvy uvnitř těla vnímala jako trest. Pozorovala Simi, jak sleduje její vystouplé břicho, a nechala ji přikládat na něj ruku. Vroucně si přála, aby si vyměnily role. Po nějakém čase si toho všimly i ostatní ženy a Leoně se ulevilo. Nabídly se, že jí pomůžou nosit vodu, a posílaly své děti sbírat dříví Leoně na ohniště. Přijaly tu skutečnost v klidu a zdánlivě nevšímavě. Leona stále pracovala; pozorovala lidi kolem sebe, dělala si pečlivé poznámky. Lidé ve vesnici věděli, že studuje zdejší kulturu a způsob života, aby o nich mohla psát a snad jim i pomoci s nedostatkem pastvišť. Věděli, že je při práci bude pozorovat a zapisovat poznatky do notebooku, který s sebou neustále nosila. Leona si začala připravovat osnovu témat do připravované knihy, akademické studie o měnících se kulturních normách v Loitě, které zavinily zákony. Zákony, které pro Masaje znamenaly omezení tradičního života nomádů. Soustředila veškeré své úsilí na to, co se děje kolem ní, a záměrně potlačovala veškeré vnitřní pohnutky.

Proto porodila po způsobu Masajů – ve své tmavé inkajijik, malé chatrči z větví pokrytých blátem a chlévskou mrvou. Jenom uhlíky v ohništi svítily při porodu, a když dítě otevřelo oči, byla kolem něj clona kouře z hořícího dřeva. Jako první uvidělo snědou, vrásčitou tvář ozdobenou korálky navlečenými na proužky kůže. Jako první uslyšelo naříkavé zvuky žen, které oznamovaly vesničanům narození děvčátka, a jako ozvěnu bučení krav.

Tři dny po porodu ležela Leona schoulená kolem novorozeněte ve své posteli. Byla pořád tak unavená. Musela usnout, protože ji náhle probudil hluk motoru auta a výkřiky lidí, kteří se venku navzájem zdravili. Ležela tiše, na okamžik na všechno zapomněla a užívala si pocit klidu. Trval jenom chvíli, dokud nepoznala jeden z hlasů venku. Když vysoký světlovlasý muž shrbeně vešel malými dveřmi chatrče, nebyla ani překvapená. Jestli zaslechl historku o tom, že se Američance narodilo dítě, musel vědět, o koho jde. Bílá žena, co porodila dítě v masajské vesnici, to byla velká novina. Nemohl to být někdo jiný. Proto přijel, i když ji to zaskočilo. Předpokládala, že se vyvaruje dalšího kontaktu a vyhne odpovědnosti. Ale byl tady a Leona v naprostém tichu na chvíli ztuhla.

„Jak se máš?“ zeptal se. Jeho anglicky vyřčená věta, i když poznamenaná britsko-keňským přízvukem, ji svou důvěrností vyplašila. Leona se snažila z jeho hlasu vyčíst reakci na narození dítěte. Jestli je nebo není naštvaný. Usilovně se soustředila, ale její pohled byl zastřený a myšlenky poletovaly hlavou příliš rychle. Nedokázala je ovlivnit a v klidu uvažovat. Byl opravdu hezký a ona si vzpomněla, jak se její tělo k němu tu noc přivinulo jako rostlina vinoucí se za světlem. Dokonce i teď ji částečně přitahoval. Vzpomněla si, jak se cítila v jeho sevření, jak se jí hlava točila alkoholem a touhou a jak moc ho chtěla. A jak on chtěl ji. Ale ta žena tehdy v noci v hotelu Chabani, která voněla květinovým šamponem a měla na sobě upnuté džíny, která neodešla, když na ni ten světlovlasý cizí muž promluvil…, to nebyla skutečná Leona. To nebyla ona, připomínala si, když se na muže dívala. Zrudly jí tváře a přála si snad pomilionté, aby mohla vymazat předešlé měsíce, vymazat tu noc a tu hloupou ženskou, jakou tehdy byla.

Muž se sklonil a prohlížel si spící novorozeně.

„Holčička?“ zašeptal a natáhl ruku, jako by se chtěl dítěte dotknout, ujistit se, že je skutečné, ale přestal, aniž by na dětskou tvář sáhl. Úkosem se podíval na Leonu a pak uhnul pohledem. Byl pro ni nečitelný. Sklonil štíhlé tělo a poklekl na špinavou podlahu vedle místa, kde ležela, u lůžka z tuhé surové kůže, napnuté mezi silnými větvemi.

Když toho muže viděla tady, ve své chatrči, uvědomila si, že i když neví, jak se jmenuje, ví o něm spoustu jiných věcí. Vyrostl na dobytčí farmě v Solai – blízko území Masajů – a měl pro ně hluboké pochopení i vliv na jejich život. Znal spoustu stařešinů ve zdejší manyattě. To na Leonu tu noc, kdy se potkali, silně zapůsobilo a vzbudilo v ní dosud neznámou touhu. Cítila se s ním příjemně, a tak ani nezaváhala, když ji lehce vzal za ruku a vyzval ji, aby ho následovala do jeho pokoje. Líbily se jí jeho silné blond vlasy a opálené, loupající se ruce, které ji tehdy v noci objaly. Stejně jako jeho mozolnaté prsty, jejich drsný dotyk na prsou. Ve tmě dýchali jeden vedle druhého a ona přemýšlela o tom, jaké by to bylo, mít muže jen pro sebe – takového, jakého by chtěla – a ležet vedle něj každou noc. Nic takového nikdy předtím nechtěla, ale v noční tmě to byla myšlenka zároveň vzrušující i děsivá.

V týdnech, které následovaly po jejich setkání, i když si byla vědoma, že k němu byla až moc upřímná, snad i krutá, přistihla se v horkých, poklidných dnech, že doufá. Nemohla se zbavit podezření, že to bylo jiné. Večery, které ozařovalo zlatavé slunce a z oblohy vytlačilo všechny barvy, zatímco krajina byla měkce modrá, pozorovala obzor kolem manyatty, jestli se v dálce neobjeví příznačná oblaka prachu. Land rover, který rychle uhání po cestě k ní.

Nenáviděla se každým dnem, když se setmělo a on nepřijel. Nenáviděla se čím dál víc. A nenáviděla jeho, protože v ní vzbudil naději a ani mu nevadilo, jak ho v Naroku odbyla. Přes to všechno ji chtěl vidět znovu. Rostoucí tělísko uvnitř jejího těla – jeho dítě – nemělo nic společného se zmatenými pocity, které k tomu muži chovala. To byl její obvyklý problém: chtěla být vnímána a milována, ale zároveň byla zoufale přesvědčená, že si to nemůže dovolit. Přijala skutečnost, že je sama, zamilovala si ji, ale občas tápala. Jaké by to bylo, žít společně s mužem? Třeba právě s ním? Jaké by měla pocity, kdyby ho zase uviděla? Každý večer, když nepřijel, si léčila svoje zklamání a vypočítávala důvody, proč je lepší být sám. Už je znala nazpaměť, ale zároveň věděla, že ve skutečnosti existuje pouze jeden jediný důvod. Její vlastní strach. Nenáviděla se také kvůli tomu.

Vlasy měla plné prachu a svědila ji hlava, ale zpátky do Naroku, kde by se mohla osprchovat, se nevrátila. Žila v podmínkách, v jakých žili Masajové. Vyrovnala se s tím, přesvědčila samu sebe, že je takový život pro zaníceného antropologa nezbytný. Když konečně pochopila, že je těhotná, bylo už pozdě, aby s tím něco udělala. To zjištění ji ochromilo tak, že neměla sílu zjistit, kdo byl ten muž, a říci mu to. Nedokázala si představit rozhovor, který by následoval, nebo rozhodování, k němuž by jistě došlo. Bylo to nad její síly. Opakovala si znovu a znovu, že žádný vztah nechce, dává přednost životu v místě, kde jsou všichni jiní než ona sama. A kde může omezit vzájemné vztahy a být pouhým pozorovatelem. Ten muž, otec dítěte, by jí něco takového nedovolil. Jistě by požadoval víc, než by mu dokázala dát. Víc, než by chtěla dát. Intimita s sebou přinášela rizika.

A teď byl tady.

Masajská žena, která seděla v podřepu ve stínu slabě žhnoucích uhlíků v ohništi, mu podala otlučený hrnek s čajem. Vzal si ho a poděkoval jí jazykem Maa. Vypadal naprosto uvolněný, dokonce šťastný. Leona s vděčností uvítala, že Simi odešla k řece. Určitě postřehla Leoniny rozpaky. Určitě si dala dohromady všechny souvislosti. A co má být? Leona ucítila v hrudi náhlý nával vzteku – byl tady muž, který vešel bez povolení a uvelebil se v jejím domě bez ohledu na to, jestli ho tu Leona vůbec chce.

„Řekneš mi něco?“ zeptal se otec dítěte.

Leona pevně zavřela oči. Pak odpověděla jazykem Maa: „Běž pryč. To dítě není tvoje.“

„To jsou kecy a oba dva to víme.“ Odmlčel se a po chvíli promluvil tak tiše, že ho Leona sotva slyšela. „Já jsem neměl dobrého otce, ale rád bych se o to pokusil.“ Hlas se mu lehce zlomil. „Ať už chceš, nebo nechceš se mnou žít, ta holčička si otce zaslouží.“

„Ty jsi měl tátu mizeru? I já,“ pravila. „Proč si myslíš, že bys byl lepší?“

Zahlédla, jak sebou škubl. Obličej mu zpřísněl. Poznala, že se dotkla jeho bolavého místa, ublížila mu. Neměla z toho radost, ale cítila změnu v jeho chování a oddychla si. Pokud ho ranila a on odtud odejde a nechá ji na pokoji, má to tak být.

K jejímu překvapení znovu promluvil. „Dej mi šanci být lepším otcem, než byl ten můj nebo zřejmě i tvůj.“

Cítila se jako svázaná, dusila se. Proč nechce odejít? Jako zvíře chycené v pasti ztěžka polkla. „Otec je to poslední, co to dítě potřebuje. Neřekla jsem ti o tom, protože jsem nechtěla, abys to věděl. Protože jsem nechtěla, aby mělo tak příšerné dětství jako já. Ty moje rozhodnutí nezměníš.“

Leona vyrůstala na dvorku domu svých rodičů v Beavertonu v Oregonu, kde pozorovala vytrvalý déšť, který věčně padal na nádherně zelenou trávu. Její otec byl chirurg – nikdy nebyl přes den doma – a matka byla spíše stínem, vůní parfému ve vedlejším pokoji, pořád někam odcházela a loučila se. Leona zůstávala doma s hospodyní, která líně vysávala perské koberce a krčila se na zadní verandě v modré uniformě, tajně kouřila cigarety a vypouštěla kroužky kouře do mokré oblohy. Leona neměla sourozence a nikdo ji nevybízel, aby si přivedla domů kamarády nebo se účastnila dětských slavností. Ve škole ji proto ignorovali. Nikdo ji nešikanoval, nikdo nevyhledával, byla neviditelná.

Kdyby ji někdo požádal, ať jedním slovem shrne své dětství, řekla by zamlklé. Ticho se od ní vyžadovalo. Přítomnost otce v domě byla vzácná a tajemná záležitost, obestřená noční tmou ve spícím domě. Vrznutí dveří v její ložnici a vzpomínka na drsný dotyk kůže na tváři, zatuchlý pach jeho dechu a vlhké rty, které jí syčely do ucha: „Neříkej to matce. Neříkej nikomu nic. Všechno bys zničila… zničila bys mě.“ V takových nocích si Leona kousala tváře, až byly zevnitř krvavé a bolavé tak, že nevydaly žádný zvuk.

Jenom jednou se pokusila přerušit mlčení a promluvit s matkou. Otec odcházel z domu časně ráno a během snídaně už Leona neovládla svůj hlas. Matka se na ni usmívala přes opečený toast a Leona zašeptala větu, kterou si pečlivě připravila v tichu před bouří. „Táta přišel v noci ke mně do pokoje.“ Káva v kávovaru hlasitě zabublala a Leona si uvědomila, že ten zvuk ji bude děsit celý život.

Matčino mlčení trvalo celou věčnost. Leona se vidličkou dloubala ve vaječném žloutku na talíři a bála se zvednout oči.

„Tvůj otec je v práci pod velkým tlakem,“ řekla matka konečně, a když Leona vzhlédla, aby vysvětlila, o co jde, vychrlila ze sebe všechno jako vodu z rozbité láhve, zachytila matčin pohled. Oči se matce nepatrně zaleskly jako světlo svíčky a pak potemněly, jako by někdo zatáhl záclony. Zavřel okenice před blížící se bouřkou.

Po té události Leona skrývala své tajemství přede všemi. Přes den trávila čas ve škole, usilovně se soustředila a vždycky správně odpovídala. Večer seděla v kuchyni u stolu a psala domácí úkoly, zatímco služebná žehlila. Matka přicházela a odcházela, příchod a odchod, na dámské dobročinné akce nebo na Junior League. Leona se vnitřně zatvrdila a dál už nepřemýšlela o tom, jestli si matka vůbec všimla, že se jí otec nikdy nepodívá do očí.

Nebýt viděna, potlačit slova, to se stalo jejím zvykem. Provázel ji při studiu na střední škole i univerzitě a později během doktorandského studia kulturní antropologie. Leona vyrůstala v drsném prostředí, které jí způsobilo hluboké vnitřní šrámy. Naučila se nevěřit lidem, zvláště těm nejbližším.

Antropologii vystudovala záměrně, protože cítila, že nikdy nebude rozumět lidem. V dětství se příliš nenaučila chápat běžné mezilidské vztahy. A zoufale chtěla odejít od svých rodičů co možná nejdál. Napsala skvělou a přesvědčivou práci s pomocí Fulbrightovy nadace, vybrali ji, a o tři měsíce později už bydlela v inkajijik, chatrči velké asi jako koupelna, uplácané z bláta a kravského hnoje. Byla stejná jako všechny ostatní chatrče v manyattě. Všechny tvořily kruh kolem centrální ohrady pro dobytek a byly chráněny před lvy a slony trnitou hradbou z akáciových větví. V dopisech rodičům, které psala jen zřídka, nazývala svůj nový domov „společností za branou“.

V manyattě se věčně ozývalo hlasité bučení dobytka žijícího uvnitř ohrady z trnitých větví, štěkot a řev hyen a jiných divokých zvířat, občas i lvů, a vesnice byla prašná a přelidněná. Malá dvířka svojí chatrče měla stále otevřená – stejně jako ostatní – a hlasy, které bez přestání repetily zvenčí, si zamilovala. V noci je slýchala zřetelněji, ozývaly se z okolních chýší. Zamilovala si i pach ostatních lidí, stejně jako štiplavý zápach dobytka. Nejprve ji překvapilo, že jí nevadí nedostatek osobního prostoru, pro kulturu Masajů typický. Dokonce jí to bylo příjemné. Kdykoli se posadila, masajské děti se jí uvelebily na klíně a masajské ženy ji bez zbytečných otázek přijaly mezi sebe. Poprvé cítila, že je vnímána. Časem si uvědomila, že se tady cítí příjemně proto, že je cizinka. Jazyková bariéra a kulturní rozdíly pro ni byly vítanou omluvou pro možná nedorozumění a udržovaly zdejší obyvatele v patřičném odstupu, ani ne fyzickém, ale emocionálním. Doma by podobné útočiště nenašla. Její snaha nebýt zranitelná byla na denním pořádku a puritáni v tom viděli jen nemístnou odměřenost a podivínskost. Tady byly její dny naplněny zvuky a neustálou přítomností lidí a cítila z nich hlubokou emocionální vřelost a upřímnost,

Ale přes to všechno – jídlo, které sdílela s ostatními vesničany, dlouhou cestu k prameni pro vodu, řídké přeháňky deště, který vyhlížela spolu s dalšími ženami, z něhož pak plácaly bláto a vlhký hnůj na děravé střechy inkajijik, zatímco jim liják smáčel záda – nezapomínala na základní pravidlo antropologa; Podílej se pouze jako pozorovatel. Proto se držela zpátky, držela zpátky sebe samotnou.

Tady v Loitě byli lidé na Leonu zvědaví. Ženy a děti se tlačily před její chýší a pozorovaly ji. Zdejší ženy chtěly vědět o jejím otci a matce a dosavadním životě vůbec. Chtěly ji poznat; to bylo něco nového a milého. Nejvíc ji těšilo vybírat si otázky, na které pak odpovídala. A také to, že se nikdy nedozvědí, co před nimi tají. Nemohly ji donutit mluvit o svém soukromí proti její vůli. Když s nimi hovořila o sobě, pečlivě vybírala slova jako zralé plody ze stromu, promyšleně se rozhodovala. Říkala jim jenom to, co nebolelo. Líčila obraz svého dosavadního života jako snadný a přirozený, beze stopy smutku. Matka, otec, škola a práce. Když to bylo nutné, odváděla rozhovor jinam. Bylo snadné odhánět nebezpečné vzpomínky pouhou změnou tématu, třeba zavést řeč na rozdíly mezi domem Masajů a typickým americkým domem. Nebo jejich oblečením a jídlem. Jenom Simi se nedala odbýt. Její zvědavost byla vytrvalá a kladla nekonečné otázky, týkající se života za branami vesnice. Její krátkodobé vzdělání jí poskytlo omezený pohled na svět a Leonina slova doslova hltala. Simi byla jiná než ostatní ženy. Neloudala se k řece jako většina z nich, aby cestou klábosily nebo se vzájemně škádlily. Měla několik knížek, slabikáře, které si schovávala ze školy. Jednou je ukázala Leoně. Hrdě je vytáhla z malého košíku pod postelí. Uměla číst, jako jediná z vesničanek, a byla na to patřičně pyšná.

Leona proto vybrala pár románů, které si s sebou přivezla – milované klasiky. Volání divočiny si Simi oblíbila nejvíc. Knihu přímo hltala. Sedávala pod akácií, četla celé hodiny a nevšímala si posměšků ostatních žen, které ji považovaly za línou a povýšenou. Její vrozená inteligence jí bránila věci soudit. Žádala Leonu, aby jí vysvětlila slova, kterým nerozuměla, jako například sníh. Říkala, že se jí líbí způsob, jakým se pes ujal vedení, oddanost, kterou projevil. Říkala, že si nikdy nemyslela, že i Američané dokážou být krutí jeden ke druhému. V Keni byla Amerika vnímána jako dokonalé místo, kde se dějí jen dobré věci.

Leoně vyhovovalo být emocionálně odtržená od okolního ruchu a svobodně si zvolit možnost být vně a nahlížet dovnitř. Tady od ní nikdo nic jiného neočekával. Doma, když někdo provedl něco, co Leona nechápala a co ji zraňovalo a mátlo, cítila jenom hluboké rozčarování. Připadala si jako v jeskyni, někde pod hladinou, kde nemohla dýchat. Strachem z toho, že nepochopí, co by chápat měla. Tady její panické pocity vymizely. Nechtěla je už zažívat, cítit se bezdůvodně zmatená a nepochopená.

Věděla, že mezi Masaji nejsou děti uznány před uplynutím tří měsíců. Jsou milovány, ale tak trochu opomíjeny. Viděla batolata, která nemocná umřela ještě dřív, než udělala první krůčky. Přihlížela úmrtním rituálům za nezletilé děti, které uštkl jedovatý had. Viděla batolata, která upadla do kuchyňského ohniště, i krvácející tělo sedmiletého chlapce, kterého smrtelně pokousala hyena, když vyháněl kozy ven z vesnice. Podle ní bylo prozíravé mít děti na dosah ruky, pokud člověk žil životem Masajů. Mohlo se stát koneckonců cokoli. Zdejší život byl v neustálém ohrožení; museli jste být silní. Takové byly její myšlenky, když se narodilo její dítě. Přesvědčovala samu sebe, že je dobré mít od něj odstup. Ovázala si pevně prsa nalitá mlékem a nechala ženy ve vesnici, aby ho kojily. Dovolila Simi odnést si dítě do svého domu, kde spalo, a nosit ho na zádech cestou k řece. To byl ten odstup, který si vytvořila mezi sebou a vlastním dítětem.

Simi děťátko milovala. Neměla vlastní děti a mohla svobodně přijmout dítě, o které se jeho matka z různých důvodů nemohla starat. Leona věděla, že Simi bude pro dítě lepší matkou než ona. Také pochopila, že postavení Simi jako bezdětné manželky bylo v masajské vesnici nejisté. Řekla ano, když ji Simi požádala, aby to potvrdila veřejně. Souhlasila s obřadem adopce – laiboni zabil berana a obě ženy pojídaly tuk. Leona dobře věděla, že její dcera nikdy nebude skutečnou Masajkou a její DNA ji předurčuje být Američankou, ale cítila se tak lépe. Její dítě teď mělo dva rodiče.

Masajští stařešinové dali dítěti první, posvátné jméno. Jméno, jaké používali jen rodiče a nikdo jiný. Nalangu, pošeptali Leoně. Znamenalo to „z jiného kmene“. A tak také malé bílé dítě vypadalo. Z jiného kmene; byla to cizí bytost, kterou Leona pozorovala. Sledovala, jak se učí otočit se na podložce ze surové kůže, jak saje z prsu jiné ženy. Viděla první krůčky v narudlém prachu a suchém trusu na podlaze manyatty. Dívala se, jak dítě vyrůstá stejným způsobem, jakým vyrůstaly ostatní vesnické děti. Svolila, aby si Simi dítě vzala kvůli pohodlí, a nechtěla, aby za ní chodilo. Mluvila na ně anglicky, stejně jako na ostatní děti, protože to chtěli jejich rodiče. Přesvědčila samu sebe, že se nic nezměnilo, devět měsíců těhotenství ve skutečnosti nikdy neexistovalo a hrůza, kterou v té době cítila, byla jen zlým snem.

Přesto se v noci probouzela zpocená strachem a její noční můry nezmizely. Zdálo se jí, že její dítě mizí v oblacích kouře nebo je v tlamě odnáší lev a nad trnitým plotem se vztyčují široká opálená ramena a zarostlý snědý muž se s úsměškem dívá do mrazivých, žlutých očí zvířete. V takových nocích seděla strnule vzpřímená, šmátrala kolem sebe a hledala dětské tělíčko. Ale nebylo tam. Když se úplně probrala, za všechny ty noční můry se nenáviděla. Nebyl to kouř ani lev, srdce jí divoce bušilo a dusila se při vzpomínce na to, jak ona sama ve snu nehybně stála, jen přihlížela a s naprostým klidem míchala lžičkou čaj v otlučeném hrnku. Pomalu a soustředěně, zatímco její dítě jí mizelo před očima. Co je to za matku, která se jenom dívá a neudělá vůbec nic?

Klid a uvolnění nacházela Leona v soustředěné práci, která byla důležitá nejen pro ni samotnou, ale pro celou komunitu. Když jeden z Masajů, člen parlamentu, mluvil v Naroku, Leona ho po proslovu odtáhla stranou a informovala ho o své práci. O svém záměru přesvědčit vládu, aby povolila pastevectví, alespoň v době sucha. On se pokoušel prosadit to samé a požádal Leonu, aby mu poslala poznatky, které při svém výzkumu získala. To ji povzbudilo k většímu soustředění na specifika, současné a minulé podmínky pastevců, které znala z vyprávění stařešinů. Na možnosti, které Masajové v obdobích sucha měli dříve a nyní. Začala objíždět další manyatty v oblasti a shromažďovat zkušenost a výpovědi co největšího vzorku zdejších obyvatel. Výpravy mimo manyattu nevadily jí ani jejímu dítěti. Nalangu byla spokojená u Simi, která o ni dokonale pečovala, a Leona byla naprosto spokojená, že nemusí plnit roli matky.

Když byl Nalangu jeden rok, nadešel čas dát jí pravé jméno – takové, které se dalo veřejně vyslovit a zůstalo by jí navždy. Leona dovolila Simi, aby takové jméno sama vybrala. Když pak děvčátku myly vlasy vodou s mlékem a holily mu hlavu, Leona všechno pozorovala se zápisníkem a perem v ruce. Jméno, které Simi vybrala, bylo Adia, dar. Jako jiné děti v manyattě byla Adia dítětem všech. Mohla jíst a spát u každé z matek, a tak vztah Leony k dceři zůstal stejný jako vztah k ostatním dětem – zdrženlivá náklonnost. Detaily viděné dalekohledem.

Protože masajští otcové hrají jen malou roli v životě svých dětí, Adia otce nijak zvlášť nepostrádala. Do jejích tří let Leona o dceřině otci příliš nepřemýšlela. Považovala za úspěch, že se držel stranou. Cítila opravdovou úlevu, že se jí to podařilo.

Bylo pro ni snadné soustředit se jen na práci a mít dceru v péči všech matek v manyattě. Proto si mohla bez problémů dovolit odjet na několik měsíců, dokonce i let. Příležitostně zajela do Nairobi na setkání se členem vlády, s nímž udržovala kontakt. Předávala mu informace, které získala, a on je přednášel v parlamentu. Leona měla cesty do Nairobi ráda. Začala po Nairobi zase toužit, toužit po intelektuálních podnětech lidí jí podobných. Ani její jméno tu nebylo neznámé. Ostatní zdejší antropologové ji vzali na vědomí a stala se ve svém oboru známou. Na Adiu myslela jen zřídka. Věděla, že je v bezpečí manyatty pod starostlivým dohledem Simi a dalších žen.

Ten poslední dopis, který Leona četla krátce poté, co přijala místo na univerzitě, nebyl jiný než ostatní. Zmačkala ho do malé kuličky a hodila do ohniště. Pak odešla vyhledat Simi.