Daniel Goleman

Síla lidskosti

Daniel Goleman

Síla lidskosti

Dalajlama

a jeho vize pro lidstvo

Přeložila Kateřina Orlová

Copyright © 2015 by Daniel Goleman

Translation © Kateřina Orlová, 2015

Czech edition © Metafora, 2015

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-774-0 (ePub)

ISBN 978-80-7359-756-6 (mobi)

Úvodní slovo

Od té doby, co jsem před padesáti šesti lety uprchl z Tibetu za svobodou do Indie, jsme to Tibeťané ani já neměli lehké. Podle naší tradice se má člověk snažit proměnit i ty nejhorší podmínky v příležitost. Díky tomu jsme vydrželi. Mně samotnému život uprchlíka rozšířil obzory. Kdybych zůstal v Tibetu, byl bych s největší pravděpodobností izolován od okolního světa, uzavřen před odlišnými názory, jež jsou pro člověka výzvou. Měl jsem však to štěstí, že jsem mohl cestovat do celé řady různých zemí, setkat se s mnoha a mnoha rozličnými lidmi, učit se z jejich zkušeností a podělit se s nimi o některé z těch mých. Vyhovovalo to mému temperamentu, jemuž se příčí formálnost, jež lidi od sebe pouze vzdaluje.

Jako lidská bytost vím, že mé blaho závisí na druhých, a starost o blaho druhých je morální povinnost, kterou beru vážně. Není realistické si myslet, že budoucnost lidstva lze stavět pouze na modlitbě a hezkých přáních; je třeba konat. Proto je mou hlavní povinností přispívat k lidskému štěstí, jak nejlépe dokážu. Jsem též buddhistický mnich a podle mých zkušeností mají všechny náboženské tradice potenciál tlumočit myšlenku lásky a soucitu. Mou druhou povinností je tudíž podporovat harmonii a dobré vztahy mezi různými náboženstvími. Za třetí jsem Tibeťan, a ač jsem ze své politické funkce již odstoupil, ze všech svých sil se snažím pomáhat tibetskému lidu a přispívat k zachování buddhistické kultury a přirozeného prostředí Tibetu – obojímu totiž hrozí zánik.

Jsem moc rád, že můj dávný dobrý přítel Dan Goleman napsal knihu, v níž popisuje, jak se v posledních několika desetiletích vyvíjela situace kolem těchto základních povinností. Jako zkušený autor a člověk s aktivním zájmem o záležitosti lidského vnitřního i vnějšího světa mě velmi obohatil a je tím pravým, kdo umí tyto věci vyjádřit srozumitelně.

Klidnější svět šťastnějších lidských bytostí žijících pospolu a ve větší vzájemné podpoře je cíl, jehož podle mého názoru můžeme dosáhnout. Je však třeba k němu přistupovat v širším horizontu a v dlouhodobější perspektivě. Změna nás samých a světa, v němž žijeme, neprobíhá rychle, chce svůj čas. Jestliže se však snažit nebudeme, nestane se vůbec nic. Pevně doufám, že čtenáři pochopí především to, že tato změna se neuskuteční rozhodnutím vlád či Spojených národů. Ke skutečné změně může dojít jedině proměnou jednotlivců, která musí vycházet z hodnot, jež jsou jádrem všech etických systémů lidstva, vědeckých poznatků i zdravého rozumu. Při četbě této knihy mějte prosím stále na paměti, že jako lidské bytosti vybavené úžasnou inteligencí a možností rozvoje laskavého srdce se všichni můžeme stát silou sloužící dobru.

14. dalajlama Jeho Svatost Tändzin Gjamccho

8. února 2015

Část první
Světový občan

Kapitola první
Přetvořme budoucnost

British Broadcasting Corporation vysílá zprávy ze zahraničí do celého světa. Na krátkých vlnách dospějí až do vzdálené horské oblasti Himálaje, do Dharamsaly a městečka McLeod Ganj uloženého pod jeho hřebeny, kde žije Tändzin Gjamccho, 14. dalajlama.

Řadí se mezi nejvěrnější posluchače BBC, kterou začal poslouchat už zamlada v Tibetu. Vysoce si jí cení jako spolehlivého zdroje informací, a kdykoli pobývá doma, vždycky si ji během snídaně v půl šesté ráno naladí.

„Každý den poslouchám BBC,“ sdělil mi dalajlama, „a slýchám zprávy o zabíjení, korupci, zneužívání, šílencích.“

Dennodenní nekonečné výčty nespravedlivých lidských činů a utrpení na BBC jej přivedly k poznání, že většina tragédií je výsledkem jediné chyby: nedostatku soucitné morální odpovědnosti. Morální zásady nadřazují povinnosti k druhým nad to, co chceme pro sebe, prohlašuje dalajlama.

Představujme si chvíli ranní zprávy jako barometr nedostatku morálních principů lidstva. Novinky se na nás nemilosrdně valí jako moře černoty: na děti padají v jejich domovech bomby, vlády brutálně potlačují opozici, další kout přírody zpustošen. Kruté popravy, invaze, peklo na zemi, otrocká práce, bezpočet běženců, pracující chudí, kteří se neuživí a jsou bez přístřeší. Nářky nad slabinami lidstva jsou nekonečné.

Vše provází zvláštní pocit déjà vu. Dnešní zprávy jsou ozvěnou těch loňských, z minulého desetiletí, z minulého století. Hořké a tragické příběhy, jež promlouvají o posledních přešlapech v běhu dějin, jsou jen současným převyprávěním prastarých událostí.

Oč jsme hrdější na pokrok, jehož jsme během dlouhé historie dosáhli, o to víc nás trápí úpornost ničení a nespravedlnosti, nepoctivosti a zoufalé nerovnosti.

Kde je protisíla, jež dokáže vybudovat svět takový, jaký chceme?

A právě k tomuto dílu nás dalajlama vybízí. Z perspektivy dané svým mimořádným postavením jasně vidí, v čem lidský rod chybuje a co máme dělat, abychom se nasměrovali k lepší budoucnosti, v níž se nebudou ustavičně opakovat tragédie minulosti, ale kdy se člověk díky svým vnitřním zdrojům dokáže vyrovnat s problémy doby tak, aby se další běh dějin změnil.

Vidí tolik potřebný protijed: sílu sloužící dobru.

A právě dalajlama ztělesňuje a vyjadřuje tuto pozitivní sílu víc než kdokoli jiný, koho jsem kdy poznal. Poprvé jsem se s ním setkal v osmdesátých letech a v průběhu dalších desetiletí jsem byl mnohokrát svědkem, jak svými činy vyjadřuje ten či onen aspekt svého poselství. Přímo této knize věnoval celé hodiny, aby do detailů propracoval vizi síly lidskosti, síly ve službách dobra.

Předpokladem této síly je schopnost ubránit se energii lidské mysli, jež v nás zažehává negativní popudy. Aby nebyla budoucnost smutnou nápodobou minulosti, musíme dle dalajlamových slov proměnit svoji mysl – oslabit přitažlivou sílu destruktivních emocí, aby se posílilo to lepší v nás.

Bez této vnitřní proměny budeme i nadále podléhat zkratovým reakcím, jako jsou vztek, frustrace a beznaděj. Ale ty nás jen vedou cestou marnosti.

Pozitivní vnitřní změnou se však přirozeně začneme zajímat o druhé a jednat soucitně, což je základem morální odpovědnosti. Jen tak se dokážeme vypořádat s bezvýchodnými problémy, jako jsou úplatní politici a bezohledné elity, hamižnost a prospěchářství, netečnost mocných k bezmocným.

Dalajlama se chce svou vizí společenské revoluce vycházející z nitra lidské mysli vyhnout slepým uličkám minulých hnutí za lepší zítřky. Připomeňme si poselství varovného podobenství Farmy zvířat George Orwella – jak chamtivost a touha po moci rozleptala „utopii“, jež měla sesadit despoty a pomoci všem bez výjimky, ale nakonec obnovila nerovnováhu a nespravedlnost nedávné minulosti, kterou měla vymýtit.

Dalajlama nahlíží na naše dilemata prizmatem vzájemné provázanosti. Jak prohlásil Martin Luther King Jr.: „Jsme lapeni v osudové síti vzájemnosti, provázáni jediným údělem. Cokoli postihne jednoho přímo, postihne všechny ostatní nepřímo.“

Protože jsme do problémů zapleteni všichni, jsou některá z potřebných řešení na dosah – a na síle sloužící dobru se podílí každý z nás. Můžeme začít právě teď, říká dalajlama, pohnout se správným směrem – každý podle svých možností a způsobem, který je mu vlastní. Všichni dohromady můžeme přispět ke změně, k viditelnější historické síle, jež přetvoří budoucnost tak, aby nás osvobodila z okovů minulosti.

Semínka, která dnes zasadíme, praví dalajlama, mohou změnit běh naší společné budoucnosti. Některá přinesou ovoce hned, plody jiných budou sklízet až generace, které přijdou po nás. Rozhodující silou však může být sjednocené úsilí vycházející z vnitřní proměny jednotlivců.

Životní cesta, jež dalajlamu přivedla k této vizi, nebyla jednoduchá. V téhle knize se na ni napojíme ve chvíli, kdy na sebe upoutal pozornost celého světa.

Cena za mír

Jsme v Newport Beach v Kalifornii. Je 5. října 1989.

Dalajlama vstupuje do místnosti provázen sborem cvakajících fotoaparátů a ostrým staccatem blesků na tiskovou konferenci u příležitosti Nobelovy ceny za mír, která mu byla právě udělena.

Dozvěděl se o ní před několika hodinami a zatím se z toho překvapení nevzpamatoval. Reportér se ho otázal, co udělá se získanými penězi. V té době to bylo kolem čtvrt milionu dolarů.

S údivem, že je cena spojena s finanční odměnou, dalajlama odpověděl: „Skvělé. V Indii je osada malomocných, které jsem chtěl dát nějaké peníze.“ A jak mi svěřil následujícího dne, jeho první myšlenkou bylo ty peníze darovat – možná také hladovějícím.

Jak často připomíná, nepovažuje se za vznešeného „dalajlamu“, ale za prostého mnicha. Peníze za Nobelovu cenu tedy nepotřebuje. Kdykoli nějaké dostane, rozdá je.

Vzpomínám si například, jak na konferenci se sociálními aktivisty v San Francisku bylo na konci oznámeno, kolik setkání stálo (což je samo o sobě při takové události nečekané gesto).1 Po zaplacení nákladů zbylo z prodeje vstupenek přibližně 15 000 dolarů. Dalajlama se ihned ozval, k příjemnému překvapení všech, že částku daruje jedné ze zúčastněných skupin pro znevýhodněné mladé lidi v Oaklandu, které tato konference inspirovala k uspořádání vlastní podobné akce. Stalo se to před mnoha lety a od té doby jsem býval opakovaně svědkem, jak bez sebemenšího zaváhání někoho velkodušně obdaroval (totéž udělal se svým podílem z výtěžku z této knihy).2

Telefonát z Norska oznamující, že přijíždí velvyslanec, aby mu osobně předal prohlášení o Nobelově ceně za mír za rok 1989, přišel večer předtím v deset hodin, tedy dlouho poté, co šel jako obvykle v sedm spát.

Druhého dne ráno prováděl dalajlama od tří ráno do sedmé duchovní cvičení (s přestávkou na snídani a BBC).3 Nikdo se jej ale neodvážil kvůli ocenění rušit, takže veřejnost byla informována dřív, než se to vůbec dozvěděl on sám.

Mezitím jeho osobní sekretář odmítal ohromnou záplavu žádostí o rozhovor z vrcholných médií z celého světa, což bylo v příkrém kontrastu s předchozími lety, kdy o něm novináři přinášeli zprávy jen zdráhavě.4 Najednou byl v hledáčku zájmu celosvětového tisku; snad všechny významnější televize a noviny světa se domáhaly interview.

Ač telefony řinčely bez přestání, dalajlama toho rána svého sekretáře nevzrušeně instruoval, že se budou držet programu, který měli na ten den naplánovaný, tedy setkání s neurovědci. Protože akci nezrušil, museli nejrůznější žádosti zamítnout nebo odložit. Tiskovou konferenci mohli do programu zařadit až na pozdní odpoledne.

V příslušnou hodinu se do tanečního sálu v místním hotelu na narychlo svolaný brífink dostavila bezmála stovka novinářů a fotografů. Fotografové vytvořili velikou skrumáž, v níž tvrdě bojovali o nejlepší úhel záběru přední části místnosti.

Řadu reportérů naspěch naverbovali v nedalekém hollywoodském sdružení navyklém informovat o filmovém průmyslu, takže se museli přeorientovat na zcela jiný druh celebrity. Stáli před člověkem, jehož neuchvacovala sláva ani peníze a který nijak nedychtil po publicitě zprostředkované světem tisku.

Ve věku selfies, kdy mnozí z nás mají pocit, že musejí světu oznamovat každý svůj krok, každou banalitu, je to radikální postoj. Jako by nám celou svou bytostí sděloval: Nejste středem vesmíru. Uvolněte se a zbavte úzkostí, odhoďte posedlost sebou samými a oprostěte se od ctižádosti být všude první, abyste mohli myslet i na druhé.

Zastavme se na chvíli u jeho reakce na získání Nobelovy ceny. Měl jsem možnost být na jeho tiskové konferenci přítomen, neboť jsem právě ukončil moderování třídenního dalajlamova dialogu s několika psychoterapeuty a sociálními aktivisty o podstatě soucitného činu.5

Den poté, co se o svém ocenění dozvěděl, jsem s ním vedl rozhovor pro New York Times a znovu jsem se jej zeptal, jaký má z toho pocit. Svou, jak říká „lámanou“, angličtinou odpověděl: „Já, osobně – nemám zvláštní pocit.“ Spíš měl radost z pocitu štěstí těch, kteří se zasloužili o to, aby cenu obdržel – tato reakce je projevem toho, co se v jeho tradici nazývá muditá, pocitu radosti z radosti druhých.

Cítíme v tom i hravost. Zdá se, že obzvláště jeho blízký přítel arcibiskup Desmond Tutu dovede odhalit dalajlamovu veselou, šibalskou podobu. Když jsou ti dva spolu, žertují a vtipkují jako malí kluci.

Bez ohledu na společenskou etiketu vyžadovanou tou kterou událostí má dalajlama vždy blízko ke smíchu. Vzpomínám na moment během setkání s vědci, kdy vtipkoval na vlastní účet (jak tomu často bývá). Již předtím byl na mnoha podobných setkáních s vědci, a jak mi prozradil, připomnělo mu to starý tibetský příběh o yettim, který chytal sviště.6

Yetti zaujal místo u sviští nory, a jakmile jeden svišť vykoukl, yetti po něm chňapl a sedl si na něj. Když chtěl hmátnout po dalším svišti, musel ale vstát – a předtím polapený svišť mu utekl.

„Přesně tak,“ prohlásil potom se smíchem, „je to s mojí pamětí na vědecké poznatky, které jsem se kdy dozvěděl!“

Jednou čekal v postranním křídle vysoké školy, kde měl vést se skupinou vědců panelovou diskuzi. Setkání zahájil a cappella sbor středoškolských studentů, který měl na starost zábavnou část programu. Sotva zpěváci spustili, vyšel fascinovaný dalajlama na jeviště a celý unesený přešlapoval vedle sboru.

Tohle ve scénáři nebylo. Zbytek diskuzní skupiny a představitelé univerzity, připraveni formálně jej uvítat, zůstali celí zmatení v zákulisí. Bezprostřední dalajlama tam stál, zářivě se usmíval na zpěváky a vůbec nevnímal publikum, které se umívalo zase na něj.

Při jiném uvítacím setkání se dva tucty výkonných ředitelů usadily u dlouhého konferenčního stolu s dalajlamou v čele. Fotograf, jehož najali, aby vše zdokumentoval, se během debaty zničehonic ocitl na zemi u dalajlamovy židle a cvakal aparátem s obrovským teleobjektivem.

Dalajlama náhle uprostřed věty vstal, rozpačitě shlédl na fotografa a vyjádřil přesvědčení, že si lehl na podlahu, aby se chviličku prospal. Na konci setkání tentýž fotograf zvěčnil formálně vytvořenou skupinku dalajlamy s byznysmeny.

Když se naaranžovaná skupina rozešla, dalajlama na něj pokývl, pevně jej objal a zapózoval s ním, aby měli společný obrázek.

Jsou to drobnosti, které samy o sobě nepůsobí zvlášť zajímavě. V obrovském součtu jsou však svědectvím, že dalajlama žije podle ojedinělých emočních a sociálních algoritmů, k nimž patří empatické naladění na ostatní lidi, humor a spontánnost a smysl pro jednotu lidského rodu – a kromě mnoha dalších též nevšední velkorysost.

Odmítání role ctnostného svatouška a schopnost smát se vlastním vrtochům jsou vlastnosti, jež jsou mi na něm nejmilejší. Soucit okořeňuje radostností, nikoli upjatostí a prázdnými frázemi.

Tyto rysy nepochybně pramení ze studia a cvičení, do něhož je dalajlama ponořen od dětství a stále ještě se mu věnuje pět hodin denně (čtyři hodiny ráno a další hodinu večer). Výsledky každodenního cvičení samozřejmě formují jeho morální postoj a veřejnou osobnost.

Sebekázeň, s níž rozvíjí vlastnosti, jako jsou zvídavost, vyrovnanost a soucítění, jsou pevným základem jedinečné hierarchie hodnot, z nichž vychází jeho zásadně odlišný pohled na svět a z něj plynoucí vize.

Seznámili jsme se na počátku osmdesátých let, kdy navštívil Amherst College; představil nás jeho starý přítel a tamní profesor Robert Thurman. Vzpomínám si, že při našem prvním setkání dal dalajlama najevo, že by se rád pustil do vážných debat s vědci. Což rezonovalo s mým vzděláním psychologa a prací novináře pro otázky vědy v New York Times.

V následujících letech jsem pro něj zorganizoval pár schůzek s vědci mého oboru nebo se jich přímo zúčastnil a několik let jsem mu posílal články z Times o vědeckých objevech. S manželkou jsme si zvykli, že kdykoli můžeme, navštěvujeme jeho diskuze a přednášky. A když jsem byl požádán, abych napsal tuhle knížku, bez váhání jsem po té příležitosti skočil.

Třebaže se ve většině svých knih docela podrobně zabývám novými vědeckými trendy a ač dalajlama svou vizi zakládá spíš na vědě než na náboženství, není to vědecká kniha. Vědecké důkazy uvádím nikoli jako základ, ale protože potvrzují vizi nebo objasňují názor. Čtenáře, kteří chtějí vědět víc, odkazuji na prameny uvedené na konci knihy (v textu jsou odkazy na poznámky nebo zdroje citací označeny čísly).

V knize představovaná vize, jež se zrodila z mých rozhovorů s dalajlamou, je nepochybně ovlivněna mými vlastními zájmy a vášněmi. Přesto se snažím jeho základní poznatky a podstatu výzvy, s níž se obrací na každého z nás, podat co nejvěrněji.

Člověk

Tändzina Gjamccha přivedla k celosvětově významné roli souhra historických okolností. Po více než čtyři sta let trvání instituce dalajlamy žádný tibetský politický a duchovní vůdce nesídlil mimo území tibetského buddhismu. Jako čtrnáctiletý hoch bloumal po paláci Potála ve Lhase, kde se jako mnozí před ním vzdělával v oborech, jako jsou filozofie, debatování a epistemologie, a připravoval se na to jak naplnit svou tradiční roli.7

Po invazi komunistické Číny do Tibetu v padesátých letech byl však vržen do širšího světa a nakonec v roce 1959 uprchl do Indie. Od té doby zde žije a do své domoviny se nikdy nevrátil.

„V šestnácti,“ vypráví, „jsem ztratil svobodu.“ To když zaujal roli tibetské duchovní a politické hlavy státu. O svém odchodu pak říká: „Ztratil jsem svou zemi.“

Tento moment přechodu zachycuje film Kundun, v němž jsou vylíčena dalajlamova první léta. Když překročí hranice mezi Tibetem a Indií, seskočí mladý dalajlama z koně a ohlédne se na své tibetské strážce, kteří jej doprovázejí. Už nikdy je nespatří. Nálada je poněkud tesklivá – částečně proto, že jej v této nové, cizí zemi nechávají samotného, zčásti proto, že je pravděpodobně už víc neuvidí. Vracejí se do ohrožené země, pro niž budou možná riskovat život.

Když se známé tváře ztratí v dálce, dalajlama se otočí a uvědomí si, že se ocitl mezi cizinci. Indičtí hostitelé jej vítají v jeho novém domově. Dnes však „ať přijde kamkoli, je mezi přáteli“ – jak jej na jedné veřejné akci uvedl herec a jeho dlouholetý přítel Richard Gere.

Žádná z předchozích generací žijících mimo Tibet neměla příležitost vidět dalajlamu tak jako my dnes. Neúnavně cestuje, aby byl po celém světě k dispozici – jeden den mluví v Rusku s Burjaty vyznávajícími buddhismus, za týden s vědci v Japonsku, pohybuje se mezi školními třídami a přeplněnými posluchárnami.

Snad jediná síla, která mu brání dostat se k ještě většímu počtu lidí, je nemožnost získat víza do zemí, které se pod tlakem Číny bojí ekonomických následků, kdyby jej pustili na své území. Zastánci tvrdé linie uvnitř čínského komunistického vedení v posledních letech očividně vidí v jakékoli dalajlamově aktivitě politiku zacílenou na podkopání čínské nadvlády v Tibetu.

Nahlédneme-li namátkou do jeho itineráře, dozvídáme se, že hovoří se studenty v Novém Dillí o „sekulární etice“, pak se přesune do Mexico City, kde mimo jiné promluví před tisícem katolických kněží o náboženské harmonii, hovoří s biskupem a veřejně vystoupí na stadionu s přednáškou o soucitném činu – a vzápětí se ocitá na dva dny v New Yorku, aby zde učil, než si na zpáteční cestě do Dillí odskočí na mírový summit ve Varšavě.

Tímto vstupem na globální scénu přijal významnou roli globálního státníka. Nebylo to však hned.

V době před Nobelovou cenou přitahovaly dalajlamovy tiskové konference pouhou hrstku novinářů. Pamatuji si zděšení, s nímž mi jeho oficiální zástupce v USA v roce 1988 sdělil, že dalajlama udělal Číňanům závažný ústupek, když řekl, že jeho cílem je autonomie Tibetu, nikoli nezávislost.8

Ač to bylo pro podporovatele Tibetu prohlášení mimořádného významu (a patrně též impulzem pro udělení Nobely ceny za mír, k němuž došlo hned následujícího roku), v New York Times si vysloužilo krátký článek převzatý z tiskové agentury, schovaný kdesi hluboko v útrobách listu.

Od Nobelovy ceny však dalajlamovo počínání přitahuje stále více lidí i médií. Stal se dokonce ikonou populární kultury, když se jeho tvář jednou objevila v reklamě pro Apple (se sloganem „Mysli jinak“) a figurovala u téměř nekonečné řady inspirativních citátů, které jsou mu přisuzovány (ačkoli někdy bývají zkreslené).

Jeho postoj je velkorysý. I když člověk tuší, že by před úsvitem raději prováděl svá duchovní cvičení, dokáže bouřlivý ohlas, proslulost i mediální zájem využívat pro dobro. Nyní má jeho poselství soucitu slovy jeho tlumočníka do angličtiny Thuptena Jinpy „větší mikrofon“.

Dalajlama dnes patří k hrstce všeobecně obdivovaných veřejných osobností, jež ztělesňují vnitřní hloubku a úctyhodnost. Málo celosvětově známých osobností, pokud vůbec nějaká, dosahuje jeho morální velikosti či síly přítomnosti, nehledě na osobní kouzlo. Dalajlamova vystoupení přitahují na celém světě početné posluchačstvo, plní stadiony.

Cestuje po světě několik desítek let, setkává se s lidmi jakéhokoli původu, společenského postavení či názorů – tím vším se jeho hlediska tříbí. Schází se s lidmi napříč celým společenským spektrem od obyvatelů chudinských čtvrtí – od São Paula po Soweto – až po hlavy států a nositele Nobelovy ceny ve vědeckých oborech. Do všech těchto setkání vnáší svou neutuchající motivaci: soucit.

Chápe jednotu lidstva, které vnímá jako „my“, a nedbá rozdílů mezi „námi“ a „jimi“. Problémy „lidské rodiny“, jak lidstvo nazývá, jsou globální a neznají hranic, například prohlubující se propast mezi bohatými a chudými a nezadržitelný úpadek planetárních systémů důležitých pro život, k němuž dochází vinou lidské činnosti.

Z této bohaté směsice hledisek dalajlama vytváří plán, jenž nám všem přináší naději, motivaci a nasměrování pozornosti, kreslí mapu, která nám pomůže orientovat se v životě, porozumět světu a posoudit, co udělat a jak ovlivnit naši společnou budoucnost.

Dalajlamova vize lidstva i on sám ztělesňují způsob bytí a vnímání, který převrací řadu dnešních přebujelých hodnot. Přestavuje si svět laskavější a soucitnější, moudřejší v přístupu k řešení společných problémů – svět lépe přizpůsobený požadavkům jednotné a propojené planety. Vize, jak by mohl svět vypadat, není jen zbožným přáním, ale nabízí semínka praktického protiléku, který potřebujeme naléhavěji než kdykoli dřív.

Transformativní hlas

V zapadlé vísce se negramotným venkovanům narodil chlapec. Musel opustit svou vlast a po více než půl století byl člověkem bez domovské země. Nikdy nevlastnil dům ani auto, neměl stálý plat, natožpak možnost investovat. Nikdy neměl vlastní rodinu.

Nikdy nechodil do běžné školy. Jeho vzdělání představovala řada cvičení v tajemných filozofických metodách, rituálech a učivu vzniklém zhruba před šesti sty lety. Přesto se v diskuzích pravidelně setkává s některými z nejpokrokovějších vědců světa.

Často navštěvuje vlivné lídry, žáky ve školách a obyčejné lidi včetně těch, kteří žijí ve slumech. Neúnavně cestuje, vždy otevřen všemu novému.

Ano, je to příběh dalajlamy, osobnosti na planetě Zemi nesmírně výjimečné, osvobozené od jakýchkoli závazků, jež většině nás ostatních vymezují hranice zájmu o vlastní život, rodinu a přátele, komunitu, zemi.

Ač není akademicky vzdělaným odborníkem, má hluboký vhled do jiných dimenzí života. Spíš než znalosti nahromadil moudrost.

Je speciálním odborníkem. Je odborníkem na rozjímání a klid, obětavost a soucit. Téměř nikoho z nás by ani nenapadlo meditovat jako dalajlama pět hodin denně. Přesto se můžeme jeho prostřednictvím hodně naučit a čerpat z jeho důkladné metody a výsledného poznání, jak vést dobrý a naplněný život.

Chceme-li investovat, poradíme se s expertem na finance, jde-li o zdraví, zajdeme k lékaři. S ohledem na vnitřní život a snahu být silou šířící dobro pak můžeme důvěřovat dalajlamovi coby odborníkovi, jehož vedení prospěje nám všem.

Radí, abychom se nejprve obrátili do svého nitra a vypořádali se s vlastní myslí a srdcem. Poté se z vyrovnanějšího místa v nás samých máme podívat ven a popřemýšlet o dobru, které můžeme vykonat.

Nenechte se odradit hrůznými zprávami, které ustavičně slýcháme. Ve skutečnosti odrážejí jen malou část lidského světa. Pod strašlivou špičkou ledovce leží obrovské jezero citlivosti a laskavosti – a každý z nás může toto dobro rozmnožit.

Leadership čili vedení lidí se stalo tématem, o němž jsem v posledních letech často psal, a u dalajlamy nacházím pro lídry několik poučení. Jak uvidíme, jeho vize lepšího světa nikoho nevyjímá, naopak – týká se všech vrstev společnosti a lidí všech zeměpisných šířek. Jeho poselství nemíří k žádné uzavřené skupině; může být průvodcem životem nás všech.

Nepřikazuje však, jak jednat. Třebaže má na mysli několik neskrývaných cílů, nechává na každém z nás, zda jej budeme následovat, a pokud ano, jak si přitom budeme počínat.

Nezajímají jej naše peníze, naše „záliby“, nechce si do adresáře přidat náš e-mail, netouží udělat si z nás zástup svých „stoupenců“. Nabízí svůj pohled na život, který ale nikomu nevnucuje. Je nám volně k dispozici.

Je příjemné, že dalajlamova hlavní myšlenka týkající se leadershipu v sobě neskrývá žádný prospěchářský zájem, ale točí se kolem ústředního stmelujícího principu: nefalšovaného soucitu. V jeho porozumění vzájemné lidské provázanosti je obsažen opravdový zájem o nás všechny.

Když hovořím s lídry z míst od Davosu až po Washington, D. C., slýchám stále tytéž nářky: v důsledku našich vůdčích principů bohatí přehlížejí chudé, planetárním systémům hrozí zhroucení a vládám kvůli těmto naléhavým problémům ochromení. Tvrdí, že potřebujeme nový styl vedení, takový, jenž vylučuje onu kombinaci cynismu a prospěchářství, která nás dovedla na práh antiutopické budoucnosti.

Čím širší sféru vlivu máme, tím více lidí vedeme. V tomto smyslu zastává dalajlama celosvětovou roli, dotýká se milionů. Stal se de facto světovým občanem, vandrujícím bez přestání víc než půl století, trávícím každoročně celé měsíce v nejrůznějších koutech světa s nejrůznějšími lidmi. Starosti světa jsou jeho starostmi.

Lídr řídí naši pozornost, směřuje naše úsilí tam, kde je ho třeba. Obvykle to znamená řešení bezodkladných problémů důležitých z krátkodobého hlediska: plán na tento kvartál, další nová věc, blížící se volby.

Podnikatelský tisk informuje, že nejlepší lídři jsou ti, kteří rafinovanými strategiemi získávají pro své firmy podíl na trhu a růst zisku, a upozorňuje na řídící pracovníky, kteří dovedli své firmy k mimořádným finančním úspěchům. A i když se političtí vůdci možná někdy snaží naplnit vizi, jež je povznesena nad gravitační přitažlivost úzkoprsého politikaření, příliš často jim v tom brání setrvačnost systému.

Zatímco řada lídrů se dnes při své práci nechává omezovat daným stavem věcí a usiluje o prospěch jediné skupiny, dalajlamy se nic z takových zájmů či omezení netýká. Jeho ničím neohrožené postavení mu umožňuje rozvinout lidské myšlení a dospět k poznání, jak se mohou zavedené systémy přetvořit, aby prospívaly co nejširšímu okruhu lidí.

Tím se dalajlama stává transformativním vůdcem, takovým, jenž vidí za danosti současné reality a nabízí mapu na cestu k lepší budoucnosti světa.9 Vůdcové jako on mají širší obzor a dokážou se pustit do nejzapeklitějších výzev, myslí daleko dopředu, věnují pozornost věcem, které jsou důležité z dlouhodobé perspektivy a pro všechny.

Jednají nejen ve svůj prospěch nebo ve prospěch skupiny či organizace, ale pracují pro nás všechny, pro lidstvo jako takové. Nejsou to celkem vzato lídři, které máme, ale spíš hlasy, které potřebujeme. Svět prahne po takovém typu vůdcovství.

Čím altruističtější jsou vůdčí principy, tím delší je časový horizont pro jejich realizaci, a čím obecnější lidské potřeby lídr uchopí, tím velkorysejší jeho vize může být. Cíl transformativních lídrů má přesah, ukazuje cestu k nové skutečnosti. Právě to mne na dalajlamově vizi přitahuje.

Dalajlama jako autorita na poli vedení je možná překvapením. Lidé na celém světě obdivují jeho moudrost a soucitnost a upoutává je jeho charisma. Málokdo si však uvědomuje jeho přínos coby futuristy, jenž hloubá nad problémy a jejich řešením v celosvětovém měřítku a napříč staletími, vizionáře, který si uvědomuje, co lidstvo potřebuje, aby vyhovělo požadavkům nadcházející reality.

Dalajlama měl na svých cestách světem vždy dvě skupiny příznivců: zájemce o buddhismus a duchovní výuku a ohromné davy na veřejných přednáškách. V průběhu let jej jeho osobní poslání přirozeně odvádí od zájmu o to stále dokola vzdělávat tytéž zástupy buddhistů; počet duchovních vystoupení tedy klesl ve prospěch přednášek pro veřejnost.

Sděluje-li svou vizi, hovoří ke každému z nás, a to nikoli z titulu své duchovní role, ale z pozice globálního lídra, jenž má upřímný zájem o blaho všech obyvatel Země.

V době, kdy píšu tato slova, se tomuto globálnímu vůdci blíží osmdesátka. Je čas, aby bylo dalajlamovo poselství lidem celého světa zapsáno, zakreslena tato mapa na cestu do budoucnosti.

Vize

Před nedávnem vyšel provokativní článek „Smrt environmentalismu“, jehož autoři tvrdí, že toto hnutí je svými myšlenkami o zániku a beznaději přespříliš negativistické.10 Připomínají, že Martin Luther King Jr. uchvátil miliony výrokem „Mám sen“, nikoli noční můrou.

Čin je samozřejmě přitažlivější, je-li veden pozitivní vizí, vůdčí představou, jak by mohl svět jednou vypadat. Úvahy o tom, jaký by život mohl být, podněcují tvořivost, neotřelé nápady, novátorství.

Abychom přežili, musíme umět rozpoznat špatný směr. Abychom prosperovali, potřebujeme Polárku, jež nás nasměruje k lepším alternativám – resetuje GPS k optimističtějším zítřkům. Při formulaci transformativní vize naší společné budoucnosti se dalajlama nevěnuje tomu, co je nepovedené, ale směřuje pozornost k tomu, co by mohlo být světu prospěšné.

„Vize,“ napsal Jonathan Swift, „je umění vidět, co je ostatním neviditelné.“11 Dalajlamova vize vybízí k promýšlení nadějných možností, jež se skrývají za temnými a neutěšenými zprávami, které dennodenně chrlí média.

Na svých cestách světem dalajlama formuluje jednotlivosti z mapy cesty k lepší budoucnosti, ale do jednoho díla dosud shrnuty nebyly. Pod jeho vedením jsem tedy tuto vizi nastínil jako celek do sebe zapadajících scénářů, které vznikly kombinací jeho formulací s živoucími příklady lidí a projektů, jež tuto vizi už dnes proměňují v realitu.

Naše cesta začíná tím, že se vynasnažíme lépe ovládat mysl a emoce, což dalajlama nazývá „emoční hygienou“: oslabení moci destruktivních emocí a kultivace pozitivnějších způsobů bytí.

Sebeovládání umožňuje zaměřit se víc na základní lidské hodnoty, rozvíjet je a také podle nich jednat. Tyto hodnoty tvoří podle dalajlamy „univerzální etiku“, která je založena na jednotě lidstva a nejlépe je vyjádřena všeobjímajícím soucitem.

Východisko soucitné etiky a sebeovládání, které je jejím prostředkem, může být překvapující. Dalajlama nespoléhá na náboženství ani na ideologii, ale své chápání světa staví na empirických poznatcích. Tvrdí, že lidstvu může pomoci věda o soucitu, jež dává lidským hodnotám pevnější základ.

Aktivní soucit je hnací silou činu, jenž rázně odhaluje zhoubné společenské jevy, jako jsou korupce, protizákonné jednání a předsudky, a žene za ně jejich pachatele k zodpovědnosti. Aktivně vyjádřený soucit poskytuje nový orientační bod pro zušlechtění systémů, jako jsou ekonomika, politika a věda. V praxi to znamená transparentnost, spravedlnost a spolehlivost – ať už na burzovním trhu, při financování voleb, či zveřejňování údajů.

V oblasti ekonomiky vede etika soucitu k zaměření na distribuci hmotných statků, nejen na jejich hromadění. Soucitná ekonomika je odrazem zájmu, nikoli hamižnosti. Firmy mohou najít způsob jak konat dobro – a přitom prosperovat.

Z hodnot založených na soucitu pochopitelně vyplývá imperativ „starat se o potřebné“ – nuzné, bezmocné a lidi bez hlasovacího práva. To však znamená, že abychom dokázali přejít od pouhé charity ke skutečné pomoci potřebným, musíme suverénně zvládnout důstojnou péči o sebe samé.

Naše planeta je náš dům a ten dům hoří, varuje dalajlama. Všemožná lidská činnost znehodnocuje globální systémy, jež jsou pro život na Zemi nezbytné – a my všichni společně bychom měli vyvinout maximální úsilí, abychom „planetu zahojili“.

V době, kdy se rozmáhají konflikty vyvolávané národnostní nesnášenlivostí, si dalajlama troufá předjímat dlouhodobou mírovou strategii: den, kdy se spory budou řešit „dialogem, ne válkou“ – konec postoje „my versus oni“ na všech úrovních, od malých skupinek po celé národy a státy.

Abychom mohli tuto vizi v budoucnu realizovat, je třeba dbát o „vzdělání srdce“, jež pomáhá rozvíjet nástroje pro sebeovládání a starost o druhé a pro žití v souladu s těmito lidskými hodnotami. Stane-li se takové vzdělání univerzálním standardem, budou příští generace přirozeně jednat soucitně.

Dalajlama nás v neposlední řadě vybízí, abychom se „poučili z historie“ a „jednali teď hned“, směřovali k naplnění této vize, jakkoli můžeme, a použili k tomu všechny prostředky, které máme k dispozici. Změny budou probíhat po celé generace. Dalajlama tvrdí, že i když se naplnění vize nedožijeme, můžeme nastartovat vývoj směrem k soucitnosti. Každý může něčím přispět, každý z nás má nějaký úkol. Sebemenší úsilí jednotlivců může přetvořit budoucnost.

Všechny tyto prvky působí v součinnosti; celek je mocnější než jednotlivosti. Dalajlamovu vizi můžeme chápat jako soubor provázaných pravidel rozhodování, jež navigují lidský život a společnost k lepšímu zítřku.

Alternativy k zavedeným praktikám, jež jsou v tomto pohledu v hlavních rysech naznačeny, mají obzvláštní přitažlivost v době, kdy narůstající množství lidí chápe, že příslib moci, peněz či slávy dává jen falešnou naději na naplnění, že hnát se do úplného vysílení je naprostý nesmysl a že šlechetný, soudný a radostný život je dar.

Tato vize se zdaleka netýká jen osobního života, ale nabízí řadu principů uspořádání společnosti, která dává vyniknout tomu nejlepšímu v lidské přirozenosti. Nevychází z nedoložené víry, ale z vědy a základních lidských hodnot, jež jsou platné pro všechny.

Mapou na cestu k lepšímu zítřku dalajlama přesahuje své kořeny. Svým poselstvím nepromlouvá jen k buddhistům či Tibeťanům, nýbrž k celému lidstvu stejně jako k těm, kteří přijdou po nás.

Šance pro lidstvo jsou větší než příval chmurných zpráv, které se na nás denně valí. Nejsou utopickými rozmary, ale již teď jsou součástí praktických postupů. Některé jsou plodem dalajlamových slov, jiné vznikly nezávisle, přesto jsou ve shodě. Cíle to jsou vzletné, ale jak se přesvědčíme, dosavadní výsledky vypadají povzbudivě.

Ke knize patří doprovodné webové stránky, které pomáhají proměnit dalajlamovu vizi v odpovídající činy a na něž všechny zveme: www.joinaforce4good.org. Webový průvodce knihy, kterou čtete, vás postupně zavede k většímu množství pramenů a nasměruje k činům, do nichž se můžete pustit (nebo si z nich vzít příklad), chcete-li se přidat k dalajlamově síle šířící dobro.

Dalajlama nežádá po autoritách, aby řešily krize dnešní doby, ať již sociální, politické, ekonomické, či ekologické. Avšak svým založením, průpravou a životem je zárukou lidských kvalit, které je třeba rozvíjet, abychom se mohli těmito otázkami účelně zabývat.

Nestačí přijmout ušlechtilý plán za svůj, nabádá dalajlama. Musíme se také snažit jej uskutečnit. Dalajlamova vize vybízí všechny lidi bez rozdílu.