© Marta Knauerová, 2024

ISBN 978-80-249-5563-6

Obsah

Jsem na konci! Jen proto můžu začít…

Chlapů u nás pod střechou

Bohodarky – andělky i ďáblice pod jednou střechou

Albína Bína Horová, Kostihojka

Tajemství ukrytých plechovic

Žanka Rulcová, Bohodarka z mokřin

Orchis mascula, mužská pýcha za 5 grošů

Dobré i špatné, všechno v jednom hrnci

Bůh na dluh nedává! Ber si jen tolik,

Filius ante patrem! Syn dříve než otec!

Přízrak pečeného kůzlete

Sama s cizím dechem

Ruka šmátrající pod pupkem nechť je useknuta

Pojeď s námi, Andělo!

Nechci utíkat. Chci odejít.

Afrodita, bohyně krásy a lásky

Testudo mydas aneb o čem se sní, ale mluviti nesmí

Z Ouvozu rovnou do katovny

Z medika kat, z vrcholu pád

Vítej v Praze, Andělo

Mocná síla tvrdohoubí

Kurva je jako vrána. Čím víc se umejvá, tím černější bejvá

První den v katovně, první den štěstí

Kniha Boží i ďáblova

Katovi pacholci

Čím více oběšenců, tím více učenců

Vím a znám víc, než jsem si myslela

Není Francouz jako Francouz

Nechtěný dar z Nového světa

Jdou sem, fešáku! Jsou ňákej smutnej…

Žena lékařka? Proč ne? Musí umět číst v herbářích

Stačí vědět a znát! Pak budeš v bezpečí

Felčaři, mastičkáři, ranhojiči i věhlasní lékaři – všichni chybující

Kat, člověk nečistý

Polož mi hlavu do klína a plač!

Špína a faleš schovaná za vějířem

Měšec plný malých velkých

Prodavači lží

Edward Kelley, fešný podvodník

Ďáblova konkubína

Život za krejcar, smrt za dva

Živé kameny

Moc a síla ženské krásy

Klevetná Marllena, vrchní komorná hraběnky Stradové

Nabídka, která se neodmítá. Nabídka, o kterou se nelze dělit.

Prstem mi nikdo hrozit nebude!

Den s vůní čokolády

Smět být tak loutkou…

Tváře červené, noční můry bílé

Nečekané setkání

Vědecké bádání báby Bíny

Kletba popravního meče

Věřit, či nevěřit?

Miska z dlaní

Co je psáno v dlaních a co ve hvězdách

Vidím bolest, ústa němá…

Hlavu stít! A hned zpět nasadit!

Dvojí užitek jednoho oběšence

Veřejná pitva lidského těla? Činnost Bohu či ďáblu libá?

Hloupá jako nikdy a stejně tak umanutá

Ut pavo coctus vivus videri possit Aby páv pečený mohl býti viděn živý

Mrtvý člověk již není člověkem. Je jeho obrazem.

Ďáblova pomahačka

Vlastní dech jsou křídla

Osud skrytý v ebenu

Čárů dělnice víno z kravských kopyt pijí

Marketa Medařka a Juráš Berka

Boží trest za poctivou práci

Dej strachu jméno a přestaneš se bát

Sobě navzdory

Ottavio Strada, strážce bohatství a lží

Můj vysněný dům, má vysněná apatyka

Co má býti slyšeno, nechť je řečeno

Modré oči Anselma Boëtia de Boodta

Všemocný bezoár

Hold mrtvým ochutnávačům

Jablka trhaná z nízkých větví nejsou pro císaře

Knihám smolným náleží barva černá

Vychytralost bez chytrosti?

Rádoby třikrát mocný, na duši nemocný Rudolf II.

Elixír moudrých starců

Zlatostříbrný nos mistra Tycho de Brahe

Omnibus sed paucis luceo – Svítím všem, a přece jen nemnohým

Erb pro Kelleyho – lev nebo nahá opice?

Tajemství Kozího plácku

Similia similibus solvunturPodobné v podobném se rozpouští

Sám sobě katem

Motýl smrti i života zároveň

Ros solis, rosa slunečná

Venda la tonica et compra la betonica

Dva kohouti na jednom hnojišti

Qui non intelligit, aut taceat, aut discat Kdo nerozumí, ať mlčí, nebo se učí

Marco Bragadini, syn svého otce?

Nejlepším lékem pro člověka je člověk. Nejvyšším stupněm léku je láska

Španělské mušky, draze zaplacená iluze

Bolest, přímá cesta k rozkoši

Bufo cruciatus – Křížová ropucha

Točím s tebou, točím, Pánu Bohu na očích

Toužím po lásce prosté bez kouzel a čar

Anděla Atropa Horová, lékařka, nebo čarodějnice?

Poslední depeše

Jsem na začátku! Jen proto můžu skončit…

Věnováno mým dcerám, Tereze a Anně.

S láskou, pokorou a poděkováním

za jejich život se mnou,

za můj život s nimi…

Nebylo nikoho ve Starém Městě pražském, kdo by ji neznal. Ji, krásnou paní Atropu.

Všeho znalou, všeho schopnou…

Nuzáci, šejdíři, mordýři, bohatí kupci, dámičky i páni od dvora, služtičky i komorné, prodejné holky, katovi pacholci i samotní kati. Ti všichni věděli, kdo je jejich Bohodarka. Jejich Anděla smrti.

Bohyně z chalupy, jejich Katovka.

Všichni znali ďáblovu konkubínu, chráněnku a zpovědnici proslulého staroměstského kata Jana Mydláře, důvěrnou přítelkyni hraběnky Stradové.

Anděla Horová byla zlomocná, milovaná, uctívaná a proklínaná zároveň.

Byla to Krásná paní staré Prahy. Paní Atropa.

Atropa bella-donna.

Jsem na konci! Jen proto můžu začít…

Mé pravé jméno je Atropa. Žádná Anděla! Je stejné a temné jako jméno moiry, řecké sudičky přestřihující nit života.

Sudičky, znalé všech lidských tajemství.

Sudičky, bdící nade všemi s prstem položeným na hodině smrti každého z nás.

To jméno je kámen na mé hrudi. Je to můj osud.

Můj životní úděl.

Znamená „Neodvratná“.

Takové a žádné jiné mi dala moje matka.

„Mé jméno je plné lásky,“ říkám já.

„Tvé jméno je plné falše a jedu!“ říkají ostatní.

Pravdu máme všichni.

Nikdo mi však nedokáže odolat.

Ani muži, ani ženy. Ani šejdíři, ani handlíři. Ani poběhlice, natož staré čarodějnice!

Právě ty by za pár kapek mé rulíkové šťávy daly život.

Vzpomínám si, jak si před filipojakubskou nocí navzájem potíraly mou magickou šťávou svá nahá, léty svraštělá těla. Byly jako šílené! Do vlasů si zaplétaly durmanové ježky a nekonečně dlouhé liány lilku potměchuti si omotávaly kolem pasu. Tak ráda jsem se dívala, jak se zvolna mění v divé ženy s planoucíma očima. Jako by omládly o sto let.

Když odbila půlnoc, tančily spolu v divokém reji na Šibeničním vršku. Jejich těžké povislé prsy je tloukly v pravidelném rytmu do vypouklých, černou mastí z blínu pomazaných břich. Tančily kolem ohňů se svými pomyslnými ďábly do samého kuropění. Často až do samé smrti některé z nich. To se mi obzvlášť líbilo. To jsem byla šťastná.

Vždyť jsem to byla já, Atropa, kdo měl ty divoženky zcela ve své moci. Já jsem svírala jejich život i smrt ve svých pěstěných rukou. Až do úplného zemdlení. Jejich i mého.

Katovi pacholci mi neřekli jinak než Anděla smrti. Budiž.

Dobře věděli proč.

Po knězi jsem byla totiž já ta poslední, která podávala odsouzenci nebeskou rosu – můj vyhlášený a milosrdný, jako kolomaz černý hustý odvar rulíku zlomocného. Stačilo jen pár kapek pod jazyk, a zvláště pak ženské, vinné či nevinné, odsouzené k smrti stětím, viděly hned namísto černého kata mnicha v bílém rouchu. Mnicha s bílou kápí na hlavě!

S bílou lilií v ruce namísto ostré sekyry. Jak jim síla mého jedu stoupala k očím, kalily se jim více a více, až rozeznávaly už jen stín toho bílého květu nevinnosti.

Stačilo mi pak už jen v dlaních rozemnout sušený liliový květ a jeho těžká omamná vůně zaplavila černou kobku, ze které měly vyjít na popraviště.

Očima otevřenýma dokořán a s chřípím rozšířeným vdechovaly tu vůni, padajíce do nekonečné mlhy. Jaká úleva pro ně. Jaké potěšení pro mě.  

Blahořečily mi, nešťastnice. Před smrtí i po ní.

Vzpomínám, jak mi koňští handlíři platili za svazek sušeného rulíku stříbrem. Což teprve za jeho vyzrálé bobule! Plné jedové šťávy! Za ty na mně rozhodně zlatem nešetřili. Dobře věděli, že z kulhavých kobyl a chromých hřebců se přes noc stanou bujní oři s jiskrou v oku. Stačilo přece tak málo! Jen zamíchat pár černých, zprvu tak lahodně sladkých hadích třešní koním do žrádla či pití. A ejhle!

Druhý den je už handlíři na koňském trhu mohli zvesela nabízet selským hlupákům, kterým stačilo vidět jen lesk v koňském oku a falešnou hřebčí bujnost.

Chudé služky u mě v nejhlubší noci klepaly na dveře, aby pro své bohaté paničky vyprosily pár kapek atropinu vymačkaného z bobulí té zlomocné byliny. Dámy, tak rádoby elegantní, si kapaly červenou šťávu do očí pokaždé, když se blížila sezona plesů a dvorních večírků. Co na tom, že je oči pálily, jako by si pod víčka vetřely hrst pepře. Co na tom, že jejich oči tím zrádným lektvarem pomalu sleply.

Pro danou chvíli, pro ten okamžik měly oči velké, krásné a ohnivé… jak říkali a jak to měli rádi jejich amanti.

A takový byl i můj život. Velký, krásný a ohnivý.

Přesně takový, jak se na pravou bella-donnu – Krásnou paní – sluší a patří.

Chlapů u nás pod střechou

nikdy nebývalo

(Na všechno samy – útěk mé matky – mé jméno, můj osud)

Moje jméno Atropa se v rozedrané chalupě s lektvary vařenými v železných hrncích vznášelo od samého začátku podivně. Jako nějaký tropický motýl. Nebo spíš jako noční můra. Netrvalo dlouho a nikdo mi neřekl jinak než Anděla. Další ženská do chalupy. Další Bohodarka.

Prabába Žanka ztratila svého muže Lojzíka už dávno, v nekonečné válce s Turkem.

„Zabili ho jako prašivýho psa! Neřádi turecký!“ láteřila pokaždé, když na něj přišla řeč. „Dodnes nevím, do jaké díry ho kde zakopali!“ utřela si oči cípem šátku a pokřižovala se. „Však každý dojde své odplaty! A já, Bohabojná, na jisto věřím, že se spolu zase jednou v dobrém shledáme.“

Bábě Bíně umřel její František taky zbytečně. A taky brzy. Převrátil se na něj těžký žebřiňák naložený senem, když ho pomáhal v létě statkáři Kouběmu svážet z kopců dolů do stodol. Železná obruč opásaná kolem dřevěného kola praskla tou tíhou přímo uprostřed prudkého svahu a jedna ze zlomených loukotí probodla Františkovi břicho ve chvíli, kdy ho padající vůz zavalil. Než ho zpod něj vytáhli, dočista vykrvácel.

Bylo tomu těžké uvěřit, ale na tom krví nasáklém místě, kdo ví, snad andělé z nebe vyseli přesně do roka velké kolo drobných chudobiček. Jako by se z té jeho krve právě tam byly narodily.

Mojí matce Anně Horové neměla kmotřička smrt oproti bábě a prabábě nikoho v gatích, koho by jí ze života vzala. Žádného mužského v chalupě nikdy neměla. Navzdory všemu a všem utekla z mokřin už ve svých šestnácti letech a zabránit tomu nepomohlo ani zaříkání, ani zaklínání, ani bití lískovým prutem. Proti mladé lásce nepomohlo zkrátka nic! Utekla s jedním z tuláků, co měl oči černé jako uhle a co po chalupách prodával krom dobrého koření a tabáku jen nepotřebné cetky. Co na tom, že mluvil podivnou řečí, které nikdo v celém podhůří nerozuměl. Ančino srdce bilo naplno a bilo jenom pro něj.

Když pak sníh na kopcích třikráte po sobě roztál, vrátila se moje matka bez tuláka, zato se mnou, zabalenou ve špinavém uzlu, zpátky domů, do rodné chalupy.

Nikdy se neprovdala a nikdy mi neprozradila, kdo byl můj otec.

„Řekoun a čarodějec to byl!“ odsekla mi jednou stará Žanka, když jsem na ni už coby velká uhodila a chtěla znát odpověď. „Musel to být Řekoun!“ trvala si na svém prabába a mudrovala dál. „Vždyť se na sebe podívej!“ řekla a dvěma stářím pokroucenými prsty mi zvedla bradu. „Oči máš stejně černé a ohnivé, jako byly ty jeho. A vlasy jakbysmet. A jméno? I to ti dali řekounské! Sám Bůh ví, čím tu naši bláznivou Anku ten cizák uhranul, že mu sama pod plachtu lehla!“ vzdychla a pohladila mě po vlasech.

Vlasy jsem měla husté, lesklé, havraní. Nepoddajné. Byly jako já. Nechtěly se nechat spoutat!

A já, já jsem si byla naprosto jistá, že moje jméno Atropa mě předurčilo k životu lepšímu a honosnějšímu už v tu chvíli, kdy mi ho moje matka dala. Bylo pro mě stejně tak nebezpečné a lákavé, jako byly na podzim pro všechny děti neodolatelné černé kovově lesklé bobule rulíku zlomocného, rostoucího hojně na pasekách a při okrajích lesů.

Byl snad rulík zlomocný svým latinským jménem Atropa bella-donna, krásná paní, znamením mého budoucího osudu? Proč, Pane Bože, mi byla dána do vínku právě tahle statná smrtelně jedovatá bylina? Ta, která má tu moc zabít třemi jako med sladkými bobulemi dítě a deseti dospělého člověka? Proč právě ta?

Chtěla jsem pryč! Pryč z Ouvozu, pryč z chalupy v mokřinách. A to i přesto, že jsem věděla, že by mi živnost dobré kořenářky, dobré Bohodarky, kterou jsem byla už jako mladé děvče, zaručila spokojené živobytí. Chtěla jsem víc! Toužila jsem být městská. Stejně tak jako moje matka ve svých šestnácti letech.

Bohodarky – andělky i ďáblice pod jednou střechou

(Život v mokřinách – bejčí mámidlo – zvědavost, strach,

obdiv i nenávist – lítost nečekej)

Můj život v Ouvoze, jak se místu, kde stála naše stará chalupa, říkalo, byl, co se mého vychování a vzorování týče, pouze a jen ženská záležitost.

Mé tři Bohodarky – prabába Žanka, bába Albína Bína a moje matka Anna – mě vychovávaly každá po svém, po dobrém i po zlém.

Krom starého podhorského stavení, ležícího zčásti na bažinách a zčásti ve stráni, měly spolu tyhle tři ženy do opatrování i malé hospodářství. Chudý vejminek se špejcharem, kde se po celý rok sušily byliny, velkou stodolu a chlív. V něm krávu Bělinu a pět strakatých koz. V kurníku hejno slepic a jednoho uřvaného vzteklého kohouta, který vám skočil na záda pokaždé, jakmile jste se k němu otočili zády.

„Ještě jednou!“ křičívala na něho stará Žanka. „Ještě jednou a jdeš pod sekyru!“

Kohouta měla na zádech ještě mockrát, ale sekyra zůstávala pořád zaseknutá do trámu ve stodole. Tak to v Ouvozu chodilo. Pohrozit, pokárat, ale pak raději vše odpustit a netrestat.

Kočky ve stavení byly samozřejmostí. Přicházely a odcházely z chalupy i chlíva, jak chtěly, a ve stále se měnícím počtu. Jen jsme musely dávat pozor, když se na špejchaře sušila šanta. To se k nám za tou vůní táhlo z kopců celé kočičí procesí. A hlavně kocouři. Když tahle blankytně modrá bylina vykvetla v celých kobercích za chalupou, váleli se v ní s neobvyklou slastí celé hodiny. Dokázali na těch vonných polštářích doslova zcepenět. Takovou měla šanta sílu. Když jsme ji pak chtěly ostříhat a usušit, vytahovaly jsme kocoury jednoho po druhém ze záhonů za ocas a ti se ani nepohnuli.

Už jako malá jsem věděla, že v téhle divotvorné kytce koluje něco, čemu stará Žanka říkala bejčí mámidlo. A ta nejlíp věděla, co platí na všechny staré kocoury. A nejen na ty čtyřnohé.

K hospodářství patřil i velký stářím vypelichaný pes Brok, který už dávno nikoho nehonil, na nikoho neštěkal a jen si spokojeně hověl na zástinku pod lavicí. Starala jsem se o ně všechny odmala. Den co den, od jara do podzimu jsem strakatou kravku vyháněla z chalupy na pastvu úzkým, hluboko do kopců a do skal zaříznutým úvozem. Byl široký tak akorát, aby jím projel v létě povoz s koňmi, v zimě pak se saněmi. Táhl se daleko do strání a byl jako skála udusaný formanskými vozy, trakaři i podrážkami dobře či špatně ušitých bot. Byl ušlapaný nohama všech, kdo si přicházeli k mým Bohodarkám pro pomoc ať už z nemoci, z bolesti, z poranění či z obyčejného srdcebolu. Zkrátka a dobře, z útrap srdce, těla i duše. Bylo to pokaždé stejné.

Jakmile jsem na pastvině uslyšela drnčení kol po kamenité cestě, jako by se ve mně rozhoupal a rozezněl zvon. Velký a do prsou mě tupě a bolestivě bijící zvon! Nechala jsem kravku kravkou a jako vítr jsem letěla stráněmi dolů, abych byla včas po ruce a po uchu, jak mi přísně nakazovaly mé Bohodarky. Zprvu z těch počátků všeho toho zlého, co jsem musela vidět a prožít, jsem se cítila ubohá a nešťastná. Pokřivená tím, co se kolem mě hrůzného dálo. Nebyla jsem nikým a ničím ušetřená od zaříkání a omývání hnijících a páchnoucích vředů a otevřených ran s černou mrtvou hrází spálené kůže kolem. Od odklízení uříznutých nohou, sežraných černou snětí, které se po kopcích říkalo uhlák.

Nikdo mi neodvrátil tvář od všech těch pokřivených a těžce porozených dětí s krvavým obličejem, tak strašně a bez zástavy křičících… Nikdo mi neodvrátil tvář od jejich mrtvých prvorodiček a jejich roztrhaných prázdných lůn. Byť vyděšená k smrti, slýchala jsem od mých Bohodarek na své nářky a strachy z těch hrůz vždy jen to jediné, a tak pravdivé: „Pověděla ti snad někdy některá z nás, že je život lehký?“

Přesto všechno jsem jim byla povinována svou přítomností být od samého počátku u jejich čar, u jejich zaříkání a zaklínání.

„Je to tvoje budoucnost. Tvůj chleba,“ říkaly mi. „Tak se uč!“

Byla jsem přítomná sběru bylin i složitých příprav magických lektvarů vařených z nich. Klečela jsem s nimi u jejich modliteb, proseb i nářků nad nemocnými i mrtvými. Dusila jsem se dýmem vykuřovaných světnic a opakovala mocná slova při vyhánění nemocí z míst, kde jsem spala, jedla, plakala i křičela hrůzou z děsivých snů. Nebo jsem nespala? Nevím…

Z některých snů nám zkrátka není dovoleno se nikdy probudit.

Albína Bína Horová, Kostihojka

(Vzpomínka na bábu Bínu – učit se můžeš všelijak,

i od mravenců – podivné nápisy)

Každá z mých tří Bohodarek uměla nejlíp to své. Přestože si to veškeré vzácné vědění mezi sebou předávaly, moc dobře věděly, že má matka Anna se vyzná v bylinách i po slepu, že prabába Žanka umí dítě přivést na svět nejlíp z nich, stejně tak jako ho umí nejlíp ze světa i sprovodit, a že bába Bína dělá doslova zázraky s kostmi lidskými i všemi ostatními.

Říkalo se o ní, že je horší než ras, co se paběrkování mrtvých zvířat týče. Jak něco dole ve vsi nebo v horních chalupách pošlo, už to chlapi vláčeli za uši ve lněném pytli do mokřin rovnou k bábě Bíně. Ta, s očima rozšířenýma očekávaným věděním, mrtvé zvíře nejdřív vyvrhla a pak i se srstí ho ve velkém kotli celé povařila. Smrad to byl ukrutný. Valil se dolů z kopců jako lavina a široko daleko hned věděli, že „Bohodarka z Ouvozu už má zase jezevčí hody“, jak říkali.

Bába Bína si však z takových řečí pramálo dělala. Vařené maso i s kůží z kostry obrala do posledního kousku, a to pak zakopala hluboko do hnoje, aby ho snad toulaví psi či lišky po Ouvoze v noci neroztahali. Holou kostru pak máčela celý den v octu. Když bylo pěkné horké léto, rozložila ji opatrně na střechu špejcharu, kde ji přikryla hustým drátovím, aby ji kočky, a hlavně ptáci neponičili a neroznesli po krajině. Tam ji nechala řádně vysušit a sluncem vybělit. Když to bylo zvíře malé, nebo v lese nalezené, nelenila a hned s ním spěchala na kraj smrčiny, kde se jako cukrová homole tyčilo k nebi obrovské mraveniště. Než mraveniště rozhrábla, aby do něj mrtvé zvíře opatrně položila, obřadně se pokřižovala a obyvatele toho dokonale vystavěného domu o pomoc prosila:

„Pro věc poctivou, zaříkám vás o pomoc.

Pro věc učenou, zaříkávám vás o moudrost.

Pro věc potřebnou, zaříkávám vás na věčnost.

K tomu nám všem dopomáhej Bůh otec, Bůh syn, Bůh Duch svatý, Amen.“

Pak sebe i mravence znova třikrát pokřižovala a třemi velkými hrstmi cukru nakonec celé mraveniště prohodila. Velcí rezaví mravenci jako by jí porozuměli, oč je žádá, začali v tu chvíli sami mrtvolku ptáčete, zajíce či veverky přikrývat jehličím a vším, co měli ve svém rozbořeném domě po ruce. Bína na ten proces hleděla po celý čas s úžasem.

Netrvalo dlouho a tělo zmizelo v živé hromadě docela.

„Je to dobrý obchod,“ pomyslela si. „Za hodně jídla musí odvést hodně práce.“  

Když se za tři či čtyři týdny k mraveništi vrátila a se stejným křižovacím rituálem jej opatrně rozhrábla, do běla očištěná kostra v něm doslova zářila.

O vybělené kostry bába Bína pečovala až úzkostlivě. S tou největší opatrností je přenášela pomalu do světnice a kostičku po kostičce je rozkládala na velké bílé včelím voskem napuštěné papíry, předem prostřené na dubovém stole tak velikém, že zabíral skoro čtvrtinu světnice. Co šlo, obkreslila na papír ostře seříznutým brkem a téměř na každou kost si udělala zároveň nějakou značku, poznámku či podivný klikyhák.

Co tahle kosterní řeč znamenala, to věděla dlouhou dobu jen ona sama. Až později, když poznala, že jsem toho veškerého vědění, lékování a hojivého učení celá chtivá a že je hltám ze všech stran hladově jako divoký pes, teprve pak se počala se mnou dělit o své lety nabyté zkušenosti a poznání, a to až láskyplně.

Tehdy ještě chuděra stará netušila, že mě neučí pro lidi místní a přespolní, jak tomu chtěla a jak si myslila, ale jen a jen pro cizáky! Pro tu pražskou chamraď a neřádstvo, jak s oblibou a jadrně vykřikovala pokaždé, přišla-li na Prahu a její hříšné novoty řeč.

Její zlobě jsem tehdy nerozuměla, a proto jsem jejích lamentací nijak příliš nedbala. O velkém světě, o císaři, o pánech a paních, o kouzelnících a alchymistech, o zázracích na každém kroku jsem mlela prázdnou slámu, jak mi ustavičně spílala. Jenže to nebylo nic platné. Tu pražskou slámu jsem mlela pořád dokola. Dokud mi nepohrozila lískovým prutem a já musela chtě nechtě s tím městským fantazírováním rychle přestat. Chtěla mě mít jistou a v chalupě.

Když měla tu právě čerstvou či jinak získanou zvířecí kostru dostatečně naštudýrovanou, jak říkala, uložila ji do plechové krabice se štítkem a pokreslený papír, který vypadal jako mapa tajných pokladů, opatrně složila a kostru jím v krabici přikryla. Tak bylo její Boží učení, jak pravila, řádně uloženo a připraveno ku pomoci.

Plechové krabice si dala vozit od formanů až kdoví odkud. Ti si z ní dělali pokaždé šprýmy a ještě než slezli z kozlíku, už na ni do chalupy hulákali: „Rááákve, rááákvičky… Na bábiny kóóóstřičky…!“

Stará Bína toho povykování pranic nedbala.

„Že vás huba nebolí!“ hrozila jim žertem. „Vy si na mě ještě moc rádi vzpomenete, až si polámete hnáty. To vám budu dobrá.“

Plechovice, jak krabicím říkala, potřebovala prostě ke své práci a ke svému študýrování. A posměch hejsků na kozlíku? Ten ji vůbec nezajímal. Ona věděla své.

Na regálech ve staré komoře pak každý, kdo tam kdy v údivu vstoupil nebo jen nahlédl, mohl na vyrovnaných krabicích vidět a číst podivné a kostrbaté nápisy:

Mladá kavka – z hnízda vypadlá – zpola červy sežraná – levé křídlo polámané

Myš – do pasti chycená – přeražený vaz

Ropucha – kočkou zadávená – bez hlavy

Stará kvočna – stářím (asi) zdechlá – bez pravého pařátu

House jednodenní, coby mrzák z vejce vyklubané – s dvěma zobáky (proti Pánu Bohu i přírodě poručené)

Čertovo hádě – slepejš – v samé půli žebřiňákem přejetý – kosti podrcené

Jezevčí mládě – hrdlo prokousnuté (asi lasice) – oči vyklobané (asi vrány)…

a tak to šlo dál a dál, krabice po krabici.

Čas od času bába Bína nějakou z nich z regálu vytáhla a jen tak pro připomenutí si rozházenou kostru znova poskládala. Tiše si při tom cosi mrmlala a pokyvovala hlavou buď na souhlas, nebo nesouhlas. Znova a znova zkoumala, jak a kde je která kost ke kloubu přimknutá a jak by ji bylo možné napravit, kdyby to které zvíře k nějaké úhoně došlo.

Taková byla výuka anatomie báby Bíny, Kostihojky z Ouvozu. A takovou školu vědění jsem od ní přijímala i já. Do poslední kostičky.

Tajemství ukrytých plechovic

(Svalnatý chlapík – Kostihojka nebo čarodějnice? –
bez šňupáčku ani ránu)

To však nebylo zdaleka všechno, co bába Bína ve své „komoře zdraví“, jak jí vznešeně říkala, před světem ukrývala! Především tam byly uloženy velké zásoby sušeného a jako uhel černého kořene kostivalu. Ten byl základem pro její tak úspěšné léčení nejen kostí, ale i svalů a šlach. Kostihoj, svalník, ďáblův kořen, černý hádek či jak všelijak se ještě kostivalu lékařskému říkalo, byl pro její čarování s kostmi lidskými i zvířecími nepostradatelný.

Byl to mocný pán a čaroděj mezi bylinami.

Jeho síla scelovat a uzdravovat kosti a klouby se mu stěhovala každý podzim z listů do kořenů, a to byl ten pravý Bínin čas. Popadla z kůlny dlouhou motyku a velký proutěný koš a vyrazila dolů, ještě dál do bažin, na věčně podmáčenou louku, které se nikdy neřeklo jinak než U Rozmoklý žáby. Vykopat kořeny byla práce těžká, a tak nehrozilo, že by si téhle byliny odnesla víc, než by louka unesla.

Kostivalové kořeny jsou hladké, slizké a pevné jako lýkové provazy. Když se někdo báby Bíny zeptal na jejich oučinek, nebo snad o jejich léčivé síle zapochyboval, odbyla ho pokaždé po svém: „Víš co, holenku? Vyzkoušej si jeho mocnost sám. Vezmi velké prasečí kosti a palicí je rozmlať na kousky. Potom je vraž do hrnce a celou noc je pomalu vař s kořenem kostihoje. Poklici nezvedej, až druhý den. Pak zalov v hrnci a dej pozor, abys tou podívanou nepřišel o rozum. Prasečí kosti, věř nevěř, budou zase celé, srostlé a silnější než prve. Takovou má ten svalnatý chlapík sílu.“

V bábině komoře, až docela vzadu za naducanými pytlíky s mákem, moukou a solí, za velkými pytli s kaštany, nachystanými na kloubové mazání, které Bohodarky vařily po celou zimu, byly vyrovnány ještě další plechovice. O těch se však nemluvilo. Byly opatřeny značkami ještě podivnějšími než ty srovnané na policích vpředu, ale bez čitelného popsání navenek. Všechny čtyři jsme však moc dobře věděly, že kdyby právě do nich jen jedním okem nahlédl farář z dolejšího kostela, nebo kdyby se mu někdo jenom slůvkem zmínil, bylo by zle! Dal by nás všechny ještě ten den a bez milosti na Čertově vršku upálit na hranici. Jako čarodějnice. A to i přesto, že i on často požíval cenných rad, léků i pomoci nejen staré Bíny, ale nás všech, Bohodarek z Ouvozu.

V plechovicích do tmy zastrčených a starou houní přikrytých nebyly kostry zvířat ani ptáků. Bylo tam pečlivě v pergamenu zabaleno a uloženo bábino lidské učení, kterého si nadmíru cenila. A které pro svou práci dobré kostihojky nutně potřebovala. V jedné z nich byl ukrytý mravenci ohlodaný a jejich kyselými slinami vybělený palec mladé Růženy Stárkové. Ta před lety přiběhla do chalupy s křikem a s rukou k nebi nataženou, jako by všem svatým tam nahoře hrozila. Krev jí z rány crčela proudem po dlouhé bílé paži jí stékala do vlasů, už tak na plát krví slepených. Bábu Bínu hned napadlo, jestli tu mladou pěknou holku někdo v lese nepraštil kamenem či sekyrou. Ale nic takového.

Palec si jedním rázem usekla sama ostrým velkým srpem, když žnula trávu na louce za tůní. Bína ho objevila v krvavém květovaném šátku, kterým si Růžena narychlo zmrzačenou ruku obalila. Zpátky k ruce jí už přišít nešel, a tak Albína získala další cennou relikvii, potřebnou k jejímu nikdy nekončícímu učení. Na téhle drobné kostře Růženina palce nám pak všem třem, při svíčce a s okny zataženými, stará Bína ukazovala, jak přesně jsou jeho kosti v kloubech spojené a jak takový palec na ruce vlastně funguje.

V další, zpola lokte dlouhé krabici byla uložená a jako poklad chráněná kostra ruky starého Matěchy. Tu mu žrala černá sněť tak rychle a zákeřně, že by mu tahle hrozná vředová nemoc brzy i jeho život užrala. Jiného zbytí nebylo, než že mu tu jeho za živa hnijící a odporně páchnoucí ruku bába Bína za pomoci kováře Prokopa u samého loktu ostrou a k tomu zhotovenou drobně zubatou pilou sama odřízla.

Vzpomínám na to s hrůzou i s úlevou. Moje matka navařila den předem plnou konev silného odvaru z jedovatého blínu a durmanu a nechala ho louhovat celou noc v temnu a chladu komory. Předtím však do něj ještě přidala dvě plné hrsti dobře v hmoždíři utlučených spacích bylinek, třezalky a kozlíku. Ráno ten sytě vonící lekvár přecedila přes bílé plátýnko do velkého džbánu a ten dolila po okraj dávkou poctivé jalovcové.

Matěcha, uložený na lůžku pokrytém bílými prostěradly, byl připraven na nejhorší.

„Než zaživa shnít,“ řekl Bíně, „to radši chcípnu!“

Když pak přišel jeho i bábin čas, hltavě polykal matčin nápoj zapomnění a pomalu se propadal do tvrdého spánku, hraničícího s úlevným spánkem posledním. Když bylo celé to krvavé, ale nezbytné mordýřství hotovo a poklizeno, vzpomínám si, jak starý Matěcha seděl s ránou ovázanou na bílé posteli, tupě hleděl před sebe a hlubokým hlasem dokola opakoval: „Letěl jsem, letěl jsem…“

Už tehdy jsem moc dobře věděla, že blín i durman jsou základem lítacích mastí, o které stály hlavně báby čarodějné, dušní zaříkačky a ostatních čárů dělnice, jak se jim v kraji také říkalo. Tyhle a další jedové byliny byly také nezbytným základem mastí proti bláznění, které moje matka stejně jako líčidlo z ohnivce, zářivě oranžové houby, posílala tajně po formanech do Prahy, aby prabába Žanka a bába Bína nevěděly.

A takových pokladů, jako byla kostra palce a ruky, měla bába Bína za roky své léčitelské praxe ukrytých v komoře požehnaně. Lidé, kterým od jejich zubožené a nenávratně poškozené části těla odpomohla, nikdy nepátrali, kam se jejich ruka, noha či prst poděly. Byli rádi, když se z Ouvozu sami a po svých, s dobře ošetřenou ránou a s pixlou kostihoje jakž takž ve zdraví odbelhali, a rádi přišli zas. S jinou bolestí a jiným trápením. Jít jinam totiž nebylo kam.

Za dovážku plechovic na své temné poklady byla bába Bína formanům vděčná a ráda jim za ně zaplatila jak dobrým penízem, tak hlavně výslužkou, jakou by v městské apatyce rozhodně nekoupili. A o tu stáli nejvíc. Odjížděli pokaždé z Ouvozu obtěžkáni lektvary a medikamenty určenými nejen pro ně samé, ale i pro jejich rodiny, sousedy a v neposlední řadě i pro chudé, často ošklivě bolavé pocestné. Ty potkávali a míjeli na svých formanských cestách u pangejtů častěji, než by sami chtěli.

Bába Bína dobře věděla, že formani její výsluhu beztak nejmíň z poloviny propijí hned v první krčmě, u které jim jejich kobyly zastaví, ale i tak jim pokaždé přísně nakazovala: „Pamatujte mládenci, že sami jednou můžete u cesty stát a prosit o pomoc. Tak se koukejte o ty Boží dary pěkně s těmi chudáky podělit!“

Nikdy na nich nešetřila. Do plátěných pytlíků jim pokaždé přihodila něco léčivých bylin navíc, a co hlavně! Nikdy nesměl v takové výsluze chybět její šňupáček. Ten byl všemi pantáty široko daleko vyhlášený a hojně od ní žádaný. Byla totiž jediná, která ho nikdy a ničím nešidila. Šňupací tabák to byl poctivý, přistrojený z šafránu, květu kýchavice, voňavé konvalinky, špetky skořice, tlučeného hřebíčku a strouhaného, dobře prosušeného puškvorce. Její šňupáček byl vyhlášený široko daleko a bába Bína za něj hlavně v Praze díky formanům pěkný peníz tržila.

Žanka Rulcová, Bohodarka z mokřin

(Těžký život, těžká rozhodnutí – krutá moc pivoněk)

Bylinaření se v našem rodu dědilo po generace. Předávalo se z prabáby na bábu, z báby na matku, z matky na dceru, a to pokaždé jako ten nejvzácnější dar. A pokaždé šeptem. Jako by platilo nikým nepsané pravidlo, že čím tišeji se nemoc a lektvar zaříkává, tím hlasitěji se zpráva o zaručené medicíně ponese od vršku k vršku, od chalupy k chalupě. Ženské ze široka daleka moc dobře věděly, kam mohou zajít pro lék na pálení žáhy, pálení v plicích i jiné neduhy.

Věděly, kdy si přijít pro černobejl dobrý dětem na roupy i psům na škrkavky a jakým mazáním ulevit starýmu od bolavého cemru či od oustřelu, který mu hlavu otočil na stranu a zpátky už nevrátil. Dobře věděly, kudy k nám vede cestička pro škapulíř na přivolání lásky, stejně tak jako věděly, kam pro pomoc od nechtěného outěžku. A že takových nanynek, povalených ve stodole do sena hospodářem nebo pacholkem od krav, bylo po kopcích i po mokřinách jak naseto!

Moje prabába Žanka Rulcová, Bohodarka z mokřiny, jak jí říkali, ta na to šla po svém. Na nic nečekala a hned hnala ty chudinky děvečky obtěžkané nechtěnou podarou zpátky, rovnou k nám do stodoly. A hybaj na žebřík, vedoucí na mlat. Sukně vykasané, šplhaly bosky vzhůru, špryncl po šprynclu, samy zalknuté strachem a hrůzou, co je čeká. Až na poslední příčku vylézt musely. Závrať nezávrať! Tam jim bába přikázala pokřižovat se a skočit na plná chodidla na udusanou stodolní podlahu. Do dvou sáhů málo chybělo!

Teprve až pak, když se nechtěné dítě pořád drželo jejich lůna jako skřipec, brávala je zpátky do chalupy. Tam jim poručila sukně sundat a s nohama do široka rozkročenýma se posadit do kamenného koryta s horkou žitnou lázní. Přes ně pak hodila těžkou koňskou houni a s tichým zaříkáním jim pod ní podávala pít z velkého plecháče mazlavý a krutě hořký odvar z květů pivoněk tak dlouho, až s dávením vyběhly i s tou houní kolem holých ramen před chalupu, rovnou pod bábin zástinek, a vyzvracely duši z těla. Když to samy přežily, pak o dítě přišly zaručeně. Bože, odpusť! To všechno jsem měla na očích.

Orchis mascula, mužská pýcha
za 5 grošů

(Chlapské lži – dokonalost Matky Přírody – 
falešná podpůrka – kdo je vinen?)

Pro pomoc k naší prabábě Žance si nechodily jen mladé děvečky či zralé ženské. O čárách staré Rulcky, jak jí také říkali, věděli moc dobře i chlapi. Jak mladí hoši, tak staří kocouři z pasek k ní dobře znali cestu.

Právě ti se kulhající a hlasitě bědující na housera či vrzání v kloubech plížili za soumraku zadem kolem hnojiště pro bejčí kořen, nebo rovnou pro prášek utlučený ze sušených hlíz vstavače mužského, kterému se mezi chlapy neřeklo jinak než napínák.

Tyhle buclaté hlízky, vykopané brzy z jara na podmáčené louce přímo za chalupou, byly, věřte nebo ne, od mužských varlat k nerozeznání. Když jsem se tiše, ještě jako dítě, krčila na staré stoličce u bábiny malé pícky a poslouchala, uši našponované, neměla jsem ani tušení, co to Žanka všem těm churavým sedlákům za celých pět grošů tak draze účtuje. A co si oni tak rychle a se spokojeným úsměvem v malých plátěných pytlíčcích do té nejspodnější kapsy cpou.

„Tolik peněz,“ říkala jsem si. „Vždyť za pět grošů je na jarmarku kopa vajec.“

Jenže o to se tady nehrálo. O nějakém napínání jejich mužské pýchy se jejich paňmámy ani slůvkem nesměly dozvědět. Ty je ještě politovat musely.

„Co naplat?“ říkaly si. „Vždyť si ti naši chudáci udřený, starý, musí pro lék na bolavý cemr až k staré Bohodarce do Ouvozu přes kopce dokulhat. Hlavně že jim stará Žanka pomůže,“ blahořečily jí hospodyně svorně. „Kdo by na těch pár krejcarů za pomoc od bolesti koukal? No ne?“

Té kouzelné meducíně, pro kterou se chlapi do Ouvozu plížili po setmění a kolem hnoje jako staří lišáci do kurníku, říkala Žanka falešná podpůrka. Chlapům to bylo jedno. Ať si říká babka, co chce. Hlavně že z nich budou zase hřebci v plné síle. Když pak od ní s tím óbrzázrakem, jak říkali, odcházeli, vykračovali si Ouvozem napřímo jako mladíci. Žádné loupání v kříži, žádné krčení se. Na dohled od chalupy se však už zase sotva vlekli. Drželi se za bolavý cemr a ohnutí k zemi naříkali na kurevskej svět tak hlasitě, až jim jejich ustarané hospodyně vybíhaly na zápraží vstříc. Aby je podepřely a pomohly jim vyjít ty dva zasraný schody, který je tak kurevsky v zádech řezaly.

Žanka je pokaždé vyprovázela z Ouvozu stejně. „Pamatuj, hochu, že už nejsi žádnej mladík. A roky ničím nepodepřeš. Ať se ti to líbí, nebo ne.“

Oni si však mysleli své. Všichni do jednoho. Ani se neotočili a jen mávli nad jejím mudrováním rukou na pozdrav. Oni sami přece nejlíp věděli, jestli jim ta noční cesta do Ouvozu za pár bábiných řečí a pár krejcarů stojí nebo ne. Bejt znova hřebcem! Znova přitlačit k trámu ve stodole pěknou, mladou, ještě zavřenou děvečku. To už mělo pro takovýho starýho sedláka sakra nějakou váhu. To se jim to šlapalo s hlavou vztyčenou.

Žanka se za nimi dívala s povzdechem a pro sebe si mumlala stokrát potvrzené a její falešnou podpůrkou podepřené pravdy: „Kozlové starý, vopelichaný! Ruku do vohně bych dala za to, že mi sem do roka a do dne povede ouvozem celý procesí jima obtěžkanejch děveček!“ vzdychla si útrpně a od pravdy daleko nebyla.

Pak se pokřižovala a zvedla oči k nebi. „Znám svou vinu, dobrý Bože. Znám…“

Dobré i špatné, všechno v jednom hrnci

(Bylinkové kořaličky – zvířecí sádla a masti –
o hluchým Franckovi – užitek nohy bez těla)

Žanka nebyla jen vyhlášená bába pupkořezná a pomocnice chlapů s líným moudím. V podhorách ji znali i jako „Žanku Kořaličku“ a nebylo to označení nijak hanlivé. Naopak! Její bylinné lektvárky, jak kořalkám říkala, byly stejně tak dobré na povzbuzení těla jako ducha. Vyzrálá bylinná semena drtila ve velkém hmoždíři, kořeny krájela či strouhala na velkém struháku, a to vše pak máčela a louhovala v silném alkoholu.

Nejen z léčivých bylin však uměla udělat doslova božskou manu. Z malých kořenitých hruštiček Jakubiček vařila silný, zlatohnědý traňk svatého Jakuba a z ještě zelených ořechů jako uhel černou ořechovku, sladkou jako cukrkandl. Z jalovce dělala jalovcovou, z puškvorce puškvorcovou, z pelyňku hořkou utrejšku.

Při tom se ochutnávalo a bylo veselo. I já jsem pokaždé dostala na dno malé štamprdličky, ale pusa se mi zkřivila hořkostí hned, jak jsem tu jejich vyhlášenou babskou polkla. Ta mi zachutnala až mnohem později. A zatímco se ochutnávaly kořaličky, v železných hrncích vyrovnaných na plotně jeden vedle druhého se vařily živočišné masti. Nadrobno pokrájené kořeny kostivalu, anděliky, divokého kosatce a bedrníku se v nich pomalu pomaloučku převalovaly ponořené v různých sádlích, nejvíce však v dobrém prasečím, v hovězím či kozím loji, ale také v sádle jezevčím, veverčím, zaječím, psím i kočičím. Silné a hojivé lektvary si zkrátka říkaly o to své a tu musela jít jakákoli lítost nad zvířetem stranou. Bylo třeba léku silného a účinného.

Moje tři osudové ženy si při každé práci rády povídaly. A ani dnes tomu nebylo jinak. A já je poslouchala… Co, poslouchala? Hltala jsem každé jejich slovo, protože takové příběhy se musí stát, takové si nevymyslíte…

„Vzpomínáte si na hluchýho Francka?“ dala se do vyprávění prabába Žanka a mávla nade mnou ledabyle rukou. „To ty nemůžeš pamatovat, má milá. I Anna byla ještě mladý děvče…“

„A pěkně vyděšený, z toho všeho!“ skočila jí do řeči matka.

„Tenkrát ho k nám zpola mrtvého přitáhl z lesa vrchní lesmistr Louda,“ dodala Bína a Žanka pokračovala.

„Krvavá stopa se za nima táhla až od Jeleního vršku. Tam někde sbíral ten mladej poděs klestí či co, a protože se od rána z nebe sypal sníh, nevšiml si želez, co tam měli na vysokou nastražený pytláci. Šlápnul do tý strašlivý rezavý pasti přímo doprostřed, a ta mu v tu ránu usekla nohu rovnou nad kotníkem. Byl jak z kozy duch, takže nebylo divu, že mu tu jeho hubenou šlajsku usekly ty zubatý klepeta na jeden ráz,“ vzdychla si útrpně Žanka.

„A jak byl ten ubožák ještě postihnutej hluchotou,“ vzala si slovo Bína, „špatně mluvil a vydával jen takový divoký vzkřeky. Ani o pomoc volat nemoh’. Lesmistr Louda si myslel, že to jsou pytláci, co po nich pase, a že mu v revíru právě podřezávají divoký prase. Takový to byl ryk.

Běžel po tom divým řevu, když vtom uviděl Francka, jak se válí pod stromy v kaluži krve a botu i s nohou má v železech. Rychle nalámal smrkový větve a Francka na ně překulil hned, jak mu tu upajcnutou nohu z želez vypáčil. Uháněl s ním k nám, do Ouvozu, co měl sil.“

„Z přeseknutejch žil a tepen krev jen crčela,“ pokračovala dál Žanka. „A to mu Louda tu nohu pod kolenem pěkně opaskem zaškrtil, jinak by s ním byl ámen už v lese! Krev by z něj za tu cestu všecka vytekla!“

Matka byla v obličeji bílá jako smrt. Dnes sama nejlíp vím, že některé obrazy z očí a mysli vymazat nejde. Nejde je ničím zakrýt. Jsou živé jako kdysi. A někdy dokonce ještě hrůzyplnější, než byly tenkrát. Doteď na ně neznám lék.

„Francek měl smrt na jazyku a Louda jakbysmet. Z toho šoku!“ řekla Žanka a položila svoji starou ruku své, rovněž už staré, dceři Albíně na koleno. „Tenkrát jsme to s Boží pomocí spolu dobře zvládly, děvenko moje,“ pokývala hlavou a Bína jí ruku pohladila. „Sice o holi, ale jako vítr po kopcích lítá, ten Francek bláznivej dodnes,“ zasmála se úlevně Žanka.

„A tajně vám oběma nosí ke dveřím luční kytky,“ dodala matka.

„Ty nosí tobě, ty hloupá,“ rozesmála se Bína a matka Anna se na ni naoko přísně podívala. „Jen aby to tak bylo,“ pohrozila jí prstem. „Kdo ví, jestli nenosí věnce na plechovou rakvičku, kde v klidu a pokoji odpočívá ta jeho upajcnutá noha.“

Bína zvedla oči k nebi a rychle se třikrát pokřižovala.

„Mlčíš!“ zašeptala tiše. „Pravda je taková! Franckovi už dávno noha nechybí. Zato mně byla už mockrát k užitku!“  

Bůh na dluh nedává! Ber si jen tolik,

co potřebuješ

(Bylin se nemusíš ptát, ony ti samy řeknou – jedno dítě,
tři učitelky – námořnická řeč)

Do Velkýho města, jak se v Ouvozu Praze říkalo, posílaly mé Bohodarky dvakrát do roka, koncem jara a počátkem podzimu, mnohem víc než jen náhodné výslužky formanů, kteří kolem projížděli, nebo se s nemocným či raněným pro pomoc v chalupě zastavili.

Naložit formanský vůz bylinami, lektvary, mastmi, utrejchy a kdo ví čím vším ještě, to byla každodenní a mnohdy zatraceně těžká práce, neúnavně vykonávaná po celý rok. Od jara do zimy.

Odmala jsem sama či s Bohodarkou, která právě neléčila, nebo nestála u plotny nad některým z lektvarů, běhala po kopcích i bažinách a snášela jsem domů byliny tak, jak postupně nakvítaly anebo jak pro ně a pro jejich sběr přicházel ten správný léčivý čas.

Jejich květy, listy, semena, kořeny, všechno jsem musela znát, jako když bičem mrská. A všechno utrhnout, odříznout či vykopat, tak jak se má.

Přestože bylo potřeba v chalupě bylin stále víc a víc, nesměla si jich žádná z nás vzít z naší domoviny nikdy tolik, „aby krajina bědovala“, jak říkala Žanka.

A dohlížela na to rukou železnou a přísnou. Jako ostříž hlídala, aby nás při sběru bylin nezachvátila hladovost, jak říkala. Abychom nebraly z Boží zahrádky víc, než bylo možné a než bylo potřeba. Slýchávám ji v hlavě ještě teď, když se při trhání bylin sama v sobě ponoukám: „Ještě trochu, Atropo. Ještě jednu hrst. Ještě jednu malou hrstičku…“

„Jen na to šáhni!“ zahromuje mi v tu chvíli nad hlavou. „Jen to vyrvi i s kořenama, ty hamižno hamižná! A já tě přetáhnu holí tak, že tou svou hladovou hubou vyreješ v tom smradlavým bahně brázdu!“

Stála nade mnou tenkrát v mokřině jako dráb. Stříhala jsem právě hořký jetel, po kterém se zdají sametově hedvábné sny. A protože mi to šlo pomalu, začala jsem to brát pěkně po svým. Chytla jsem do dlaně celý vachtový keř a šmik, šmik, šmik… Hned to v koši jinak přibývalo. Jenže to jsem tomu dala!

„Co to děláš, bosorko?!“ křikla na mě tak, až mi leknutím vypadly nůžky z rukou. „Dneska to tady všechno vyrveš a příští rok tu najdeš tak leda suchou žábu! To chceš?“

Krčila jsem se k té mokré kytce, jako bych ji chtěla poprosit za odpuštění, a čekala jsem, že mě Žanka opravdu tou holí přetáhne. Moc jí k tomu nechybělo. Místo toho však tiše, jako by pro sebe řekla: „Vždyť tahle Boží apatyka je jediný místo na světě, kde si můžeš koupit zdraví jen a jen za dobrý slovo, ty hloupá. Tak si ten dar přece opatruj.“

A měla pravdu. Jako vždycky. Já byla tenkrát ještě opravdu moc hloupá. A nevědomá. Ona naopak. Byla vědoucí, moudrá. Moc dobře věděla, jak se k takovým darům Matičky Země chovat. Až mnohem později jsem pochopila, jak dobrou, i když tvrdou učitelkou mi prabába Žanka v mém mládí byla.

Stejně tak jako moje matka. Ta mi během mého bylinkového učení vštípila ještě jednu užitečnou radu. „Bylin se nemusíš ptát. Ony ti samy řeknou.“

A měla pravdu. Řídím se tou radou dodnes. Od jara do zimy si se mnou dala tu práci, že mě za ruku vodila od kytky ke kytce, od stromu ke stromu, od houby k houbě a ke všemu nově poznanému mi pokaždé pověděla něco, co jsem si už jako dítě byla schopná zapamatovat. Včetně té, podle ní nezbytné, latiny.

Až teprve teď mi dochází, jak jsem byla oproti jiným dětem mého věku vzdělaná. A nejen oproti nim. I těm starším. A starý pan řídící Rázl z farní školy to moc dobře věděl.

„Ta vaše holka by měla učit spíš mě než já ji,“ říkával pokaždé matce, když ji potkal. „Až mi někdy připadá, že ji tam spíš od toho vědění zdržuju,“ povzdychl si. „Vy jste na ni v Ouvoze tři a učíte ji od rána do večera,“ řekl pochvalně a matka se usmála. Hned jí ale úsměv na ústech zamrznul. „Vím moc dobře, čemu všemu ji učíte,“ zvedl přísně ukazovák pan řídící, ale matka se jen tak někým zastrašit nedala.

„Učíme ji tomu, co jí v životě bude nejvíc k užitku,“ řekla rázně.

„Však já vím, já vím,“ zažehnával rychle spor starý učitel Rázl. S Bohodarkami z Ouvozu se nikdo do křížku dostat nechtěl. Byly to tak jako tak podivínky, i když se jim umění léčit a vyléčit upřít nedalo.

Počítat jsem uměla, jako když bičem mrská, četla jsem česky nejlíp ze všech a v latině jsem vynikala. Německy na mě mluvili hlavně formani a mohli se smíchy potrhat, když jsem jim ani slovo z jejich pošťuchování a dobírání si mě nerozuměla.

„S prasečinkama na malou holku, to vás užije,“ hubovala je matka, která jim na rozdíl ode mě rozuměla každé slovo. „Kdybyste ji radši něco kloudnýho naučili.“

A tak se stalo. Naučili mě hodně, ale kloudnýho z toho nebylo ani za mák. Za chvíli jsem uměla hospodských odrhovaček a festovních nadávek tolik, že by si i dospělý chlap přede mnou z gusta odplivl. Dodnes jsem jim za jejich námořnickou řeč, jak jí říkali, vděčná. Nakonec to dopadlo tak, jak pan řídící Rázl předpověděl. Do školy jsem skoro nechodila, a když, pak jsem tam i já měla pocit, že mě sezení s dětmi, které neuměly sečíst jedna a jedna, opravdu zdržuje.

Učení s mými třemi přísnými Bohodarkami mělo úplně jiný spád a hlavně, nemusela jsem při něm sedět hodiny a hodiny ve tvrdé lavici a s rukama za zády. Bylo tomu právě naopak. Ruce jsem potřebovala stejně tak jako hlavu. Ne-li víc. Jen výuka latiny byla výjimkou. Ta se stala doménou a vášní pouze mé matky. Žanka s Albínou se do tohoto prajazyka, jak mu říkaly, už nepouštěly.

„Od toho máme tebe,“ ukázaly pokaždé na matku, když potřebovaly něco ve starých herbářích či lékařských knihách přečíst či dohledat. A tak jsem byla matčiným jediným žáčkem poškoláčkem já. Do role mé učitelky botaniky a dalších věd přírodních se pasovala téměř denně. Avšak její nadmíra všeho, co chtěla, abych uměla a přesně si zapamatovala, byla nesnesitelná.

Filius ante patrem! Syn dříve než otec!

(Další lekce latiny – voda dala, voda vzala – právo tajemství – britský tabák – hra na špinavé prádlo)

Když po zimě vysvitlo konečně slunce a ze strání zmizel poslední sníh, sbíraly jsme na jejich kamenitých výchozech podběl ve velkém. I když to šlo hodně pomalu. Podbělu se odpradávna říkalo zahaněč kašle a byla ho potřeba čerstvého i sušeného velká spousta. Do sirupů, do kloktadel a do hojivých tinktur byl nenahraditelný. Matčina lekce latiny mě proto ani u téhle byliny neminula.

„Dobře si, Atropo, tuhle rostlinu prohlédni. Co jí chybí?“ zeptala se mě.

„Listy?“ pokrčila jsem nejistě rameny a matka přikývla. Pak zbožně pronesla: „Filius ante patrem! Syn dříve než otec! Rozumíš?“

„Ne!“ odpověděla jsem po pravdě. „Vždyť je to přece jasné!“ zlobila se matka. „Nejdřív květ pak list! Listy podbělu se objeví až potom, co odumřou jeho květy. Chápeš? Syn vyroste dříve než jeho otec. Zopakuj mi to: Filius ante patrem!“

Zatvrzele jsem mlčela a patou stokrát spravované boty jsem vyrývala zarytě vedle podbělového keříku stále hlubší a hlubší důlek.

„Ty jsi duchem úplně mimo!“ zatřásla mi rameny matka, když se narovnala.

„Kde je můj otec?“ zeptala jsem se tiše a zadívala se matce přímo do očí. Sevřela mi ramena tak silně, až jsem bolestí ucukla.

„Co je to za hloupou otázku?“ pustila mě a rukama si uhladila vlasy.

„Není hloupá,“ řekla jsem. „Je to otázka! A já na ni chci znát odpověď. Sama přece vždycky říkáš: Když existuje otázka, tak musí existovat i odpověď. A já tu odpověď chci znát! Musím ji znát!“ cedila jsem slova mezi zuby a patou jsem otáčením staré boty prohlubovala důlek tak, jako bych v něm ta slova skutečně drtila. Matka mlčela.

„Filius ante patrem!“ řekla jsem nenávistně, jako bych ji těmi slovy šlehala bičem. „Já nejsem žádnej podběl, abych se narodila dříve než můj otec. Nebo snad ano?“ stála jsem před matkou s hlavou vztyčenou a očima zabodnutýma do těch jejích. Stála jsem a čekala. Čekala jsem na reakci tak prudkou a jasnou, jaká přišla pokaždé, když jsem na otce zavedla řeč.

Matčina odpověď na moji stále stejnou otázku byla totiž už roky stejná: „Voda dala, voda vzala! Neptej se!“

„Už nejsem malá, mami,“ řekla jsem trucovitě. „Nestačí mi – voda dala, voda vzala! Chci to vědět! Nevím o tobě vůbec nic. Nevím nic o tvých cestách ani o tvém životě. Nevím, čí krev mi teče v žilách.“ Sypala jsem to na ni, až jsem sotva popadala dech.

Stála přede mnou jako socha a neuhnula tělem ani očima.

„Musela jsi přece mého otce milovat. Nebo ne?“ skoro jsem vykřikla. „Jinak bys s ním neutekla v noci z domova. Kdo to byl? A kde je teď?“ sípala jsem a polykala slzy, které se mi draly do očí. Matka však stála přede mnou přímá a tvrdá jako skála.

Pak si dlouze a pomalu uhladila sukni, upravila si rozcuchané vlasy a mírně se rozkročila, jako by si potřebovala ještě víc upevnit svůj postoj před mými otázkami a argumenty.

„Pamatuj si, Atropo,“ řekla chladně. „Matky nemají povinnost sdělovat svým dětem jména otců, kteří jimi pohrdli. Je to jen a jen právo matky nést si své tajemství v sobě. Stejně tak jako si nést v sobě i své hříchy, prohry a hanby, na které není žádná matka pyšná. A věř mi, že jednou i ty ukryješ svá tajemství a své prohry před svou dcerou, abys ji uchránila. A stejně tak jako ty mě i ona tebe bude za to mlčení nenávidět!“

Zírala jsem na matku jako chorá. Bolelo mě to vědomí, že se od ní pravdu o svém otci nikdy nedozvím a že je to jednou provždy dané. Začínala jsem ji však pomalu chápat a rozumět jí. Skutečně jsem neměla právo vydupávat si tu do země nožkou to své: „Já chci! Já chci!“  Neměla jsem právo ji tady soudit, natož odsuzovat. Vždyť i já už jsem měla v sobě ukryté hříchy a tajemství, o kterých bych jí nikdy neřekla.

Bylo to tenkrát naposledy, kdy jsem jí otázku na existenci mého otce položila. Ne však naposledy, kdy bych na něj myslela. Myslela jsem na něj pokaždé, když jsem nemilosrdně trhala jarní podbělové hlavy synům, kteří vyrostli na stráni za chalupou sami, bez otce. Ještě dřív, než je kdy mohl či chtěl spatřit. Byl to zvláštní příměr. A zvláštní poučení pro mě. Pro užitek těch synů jim nebyl takový otec, který je nechal růst a kvést o samotě, k životu pranic potřebný. Stejně tak jako ten můj nebyl pranic potřebný mně.

S matkou to nebylo nikdy snadné. Chtěla, abych si o životě udělala obraz podle jejích představ, stejně tak jako chtěla, abych si o bylinách zapamatovala všechno, co mi kdy řekne. A to byl náš věčný spor. Já jsem naopak chtěla, aby můj život byl jen můj. Ne ten její. Bohodarky se mi pokaždé smály, když vzpomínaly na to, jak jsem se jako malá vztekala, dupala nožkou a křičela na ně: „Já chci, co já chci!“

A tak to bylo i s matčiným přísným učením. Chtěla jsem, aby mě učila, to ano, ale chtěla jsem si z toho jejího moudra zapamatovat taky něco svého. Něco, co bylo užitečné jen pro mě. Třeba to, jak se z podbělových listů dělá falešný tabák. Ve Velkým městě se mu říkalo „britský“ a bába Bína ho už léta nabízela navrch ke svému vyhlášenému šňupáčku.

Měly jsme spolu s Bínou takové ujednání. Práce napůl, krejcárky napůl. A že jsem byla ještě malá? Co na tom? Nakonec to dopadlo tak, že příprava podbělového tabáku byla jen a jen moje práce. Byla to moje další hra.

Nejdřív jsem si hrála na to, že na starém špejchaře ve velkém lavoru stavím z čerstvých a šťavnatých podbělových listů, kterým se pro jejich tvar říkalo koňská kopyta, opravdový tabákový komín. Když byl hotový a asi půl sáhu vysoký, bába Bína na něj opatrně položila cihlu. Nejdřív jednu, pak druhou. Podbělová proměna ve falešný britský tabák tak mohla začít. Hned během první noci začaly listy plakat, jak říkala Bína.

Nedlouho nato však plakat přestaly a začaly smrdět. Strašně smrdět! Byl to smrad potřebný, jak tvrdila bába Bína. A tak se čekalo a čekalo, až se to na špejchaře nedalo smrady vydržet a moje hra mohla konečně pokračovat.

Hrála jsem si na to, že věším špinavé prádlo. Brala jsem jeden smradlavý list za druhým a navlíkala ho na dlouhé šňůry. Ty pak Bína opatrně vázala od trámu k trámu, aby kolem nich mohl dobře proudit vzduch. Když listy proschly a hezky šustily, sebrala jsem podbělové prádlo do koše a odnesla ho dolů do světnice. Tam ho moje Bohodarky po večerech opatrně balily do pergamenu. Do balíčků po padesáti listech.

Nechtělo se mi věřit, že si někdo něco tak odporně smradlavého vůbec kdy koupí, ale ejhle! Když mi za nějaký čas bába Bína odpočítala na dubový stůl pěknou řádku grošů, běžela bych ke zvoničce trhat podbělové listy třeba o půlnoci. Smrad nesmrad! Takový to byl dobrý výdělek.

Přízrak pečeného kůzlete

(Podivný, prapodivný oběd – černá smrt – obrův slunečník – devět sil nestačí)

Časně z jara jsme podél Račího potoka a na jeho březích sbíraly další kytku. A taky pěkně smradlavou. Páchla po štěnicích a její tlusté stonky byly růžové jako čerstvě stažené kůzle, které jsme pekly každé jaro ve velkém železném pekáči. Když jsem jako malá uviděla kůzle na pekáči poprvé, myslela jsem si, že bába Bína strká do pícky čerstvě narozené dítě.

„Určitě! Určitě se tady v komoře narodilo nějaké mladé děvečce a ta ho teď nechce,“ letělo mi hlavou. „A Bína ho upeče. Upeče ho a dá nám ho všem čtyřem sníst k obědu!“ Ještě jednou jsem se podívala na velký železný pekáč a pak… pak jsem zešílela hrůzou. S řičením malého šíleného blázna jsem utíkala bosá vzhůru Ouvozem, v boku i v krku mě pálilo, ale zastavit jsem se nemohla. Jen pryč a pryč. Do lesů, do skal, do strání. Kamkoli, hlavně pryč z tý strašný chalupy, kde si mé Bohodarky pečou čerstvě narozené děti k obědu.

Našly mě až za tmy. Pod skalním převisem, s očima vytřeštěnýma a bez jediného slůvka řeči, které bych byla schopná vyslovit. Trvalo to týden. První slovo, které ze mě pak nějak samo vyhrklo, bylo „kůzle“. Tou masově růžovou kytkou, kterou mi to kůzle připomnělo, byl devětsil. Věřilo se, že má 9 vůní a 9 čarovných sil, určených pro 9 nemocí a 99 bolestí.

Byl to zvláštní příměr, který ve mně zůstal už navždy. Kdykoli jsem s touhle podivně páchnoucí a jako maso vypadající bylinou přišla do styku, zachvátil mě odporný pocit z mládí. Pocit, že zešílím, že se pozvracím, že oněmím. A že musím pryč.

Ta vůně ve mně vyvolávala stejné pocity nejen díky tomu hroznému zážitku z dětství, ale také díky moru, který mě v mé léčitelské praxi neminul. Pach rozšlápnutých štěnic mi pokaždé rozhoupal žaludek, jako bych plula na pramici. Tak páchnul jedině devětsil a tak páchla i morová smrt. Kde byly ty časy, když jsem si jeho velké čerstvé listy, kterým se říkalo obrův slunečník, jako malá nasazovala na hlavu pokaždé, když jsem ho někde uviděla růst.

To bylo však dávno. Před kůzletem, před morem… A pak už nikdy.

Brzy jsem zjistila, že devětsil byl až příliš přeceňovaným lékem proti moru, kterému nikdo neřekl jinak než černá smrt. Co jiného se však v té hrůze dalo dělat než věřit jeho zázračné síle? Byl to jediný chudákům dostupný ranhojič mokvavých vředů. Nemocných však bylo tolik, že by ani všechny formanské vozy po střechu jím naložené nestačily k tomu, aby devětsil město od moru zachránil. Přesto lidé věřili na zázraky.

A tak jsem den co den, noc co noc za devatera čarodějného zaříkání a modliteb přikládala nemocným na otevřené morové hnisavé boule rozmačkané devětsilové listy a byla svědkem jejich pomalého umírání. Na devadesát devět bolestí černé smrti bylo zkrátka devět čarovných sil devětsilu krátkých. Stejně tak jako na můj pocit, že když ucítím jeho štěničnou vůni, musím zešílet, oněmět a utíkat… Pryč a pryč.

Sama s cizím dechem

(Co vím, a co ještě ne – s rukou v klíně –

probuď své tělo, Atropo! – matčina komůrka vášní)

Jak jsem dospívala, ptávala jsem se sama sebe: „Dokázala bych vůbec bez mých milovaných Bohodarek žít? Sama? V cizím městě? Jsem na to připravená?“ Ptávala jsem se na to každý den a každou noc, probdělou se svými představami. „Teoreticky určitě,“ odpovídala jsem si v duchu. „Olásce a milování vím úplně všechno,“ ujišťovala jsem se. O tom chtěném i o tom nechtěném. Utrpení ženských a děveček bylo kolem mě plno už odmala. Bylo to vždycky to první, co přiběhly ty chuděry vyděšené mým Bohodarkám povyprávět. Pak teprve prosily o pomoc. Sedláci si je brali ve stodole, kdy se jim zachtělo a jak to na ně přišlo. Neurvale a s plnou parádou. Proto také vím všechno o početí. Rovněž o tom chtěném i o tom nechtěném.

Vím, jak soulož prodloužit a taky jak chlapům zatnout tipec jednou provždy. Vím, co namíchat ženským, aby je chlap chtěl. Vím, co namíchat mužským, aby jim žádná ženská neodolala. A taky vím, co namíchat oběma, aby toho svýho neřáda či tu svou mrchu viděli do týdne na márách. I o to nás často a smrtelně vážně a s rukama k nebi sepjatýma prosili. A hlavně ženské se Boží spravedlností a Božími mlýny zapřísahaly. Ale stačí to? Ptám se. Neměla bych pro život ve Velkým městě vědět přece jen víc?

Jednou mě na mezi svalil do kopretin jeden z formanů a já ho nakopla mezi nohy tak mocně, že chudák nemohl ani vylézt zpátky na kozlík. Proklíná mě do dneška. Ale co? Každá zkušenost v Ouvoze s chlapama i bez chlapů byla pro mě dobrá. A pro Velký město zatraceně potřebná. Jak vypadá milování naživo, jsem viděla sice často, ale pyšná jsem na to právě nebyla. Jenže co jsem měla tenkrát dělat? Nemohla jsem se tomu dívání ubránit. Nešlo tomu odolat. Moje matka se oddávala milování s jedním z formanů dvakrát do měsíce. Když měl cestu přes Ouvoz do Velkýho města, a když se z něj vracel zpátky. Milovali se divoce a milovali se dlouho. Někdy i celou noc. Až do rána. Na formanským voze nebo na mlatě ve stodole, v seně.

Když jsem na ně narazila poprvé, vyděsilo mě to. Podruhé jsem už byla jako myška a srdce mi tlouklo jako zvon. Potřetí jsem už dýchala s rukou ve svém vlastním klíně stejně vášnivě jako matka, a to mě prozradilo. Kupodivu mě nehubovala. Křikla na mě jen „upaluj odsud!“ a já uháněla ze stodoly, až mi tváře hořely.

Druhý den, když formani se svými vozy odjeli, zavolala si mě k sobě. Prohlížela si mě pomalu a vážně, jako by mě viděla poprvé.

„Jakmile své tělo, Atropo, jednou odemkneš a probudíš, už ho nikdy nesmíš zamknout,“ řekla a vzala mě za ruku. O malém přístěnku, ukrytém za komorou báby Bíny, jsem do té doby neměla ani tušení. Byl zarovnaný stěnou z krabic a plechovic plných kostí a kdo nevěděl, že tam je, nehledal by ho. Sama pro sebe jsem si jej po čase překřtila na „komůrku slastí a návyků“.

Právě tam, vůbec netuším kdy, vyráběla matka ze všeho možného i nemožného své rozkošnické umělůstky. Tak těm podivným věcem a všeličným pomůckám na posílení ženského i mužského libida říkala. Ty pak v krabicích, opatřených nápisem „byliny pro posílení těla“, putovaly jednou várkou s těmi skutečnými bylinami na rýmu a bolení břicha po formanech do Velkýho města, a to rovnou k císařskému dvoru. Tam si jich společnost pánů a dam podle slov formanů nejvíc považovala a taky nejvíc užívala.

„Tam už, paninko, nevědí roupama, co a kam by si jeden druhýmu do všech těch navoněných děr strkali,“ vykřikovali se smíchem na celou světnici, když notně popili Žančiny kořaličky. Pak matce pořád dokola a dokola vyprávěli, jak už na její rajcovní zboží služtičky u bran města čekaly, aby je hezky tajně a potichu doručily svým pánům a paninkám až do postele.

„Hotová Sodoma a Gomora!“ hulákali. „Kam se na ně hrabou holky od Vltavy. Tam se nic nešidí ani nic nepumpuje. Tam je to všechno pěkně poctivý. Těéélo na těéélo!“ smáli se, protože všichni čtyři, jak u stolu seděli, moc dobře věděli, o čem je řeč.

Zlobila jsem se, že jsem o téhle podivné a nemravné komoře, jak jí říkala stará Žanka, tak dlouho nevěděla. Matka mě však rázně odbyla: „A k čemu by ti to dřív bylo? Se svou zvědavostí a pusou upovídanou bys o tom jen zbytečně mlela a žádný užitek z toho. Ale teď…,“ zdvihla ukazovák ke stropu, „teď už je to docela něco jinýho!“ usmála se a významně povytáhla obočí. A měla pravdu. Nepoznat svou vlastní rozkoš, nemělo by žádný smysl, aby mě do téhle své nemravné komůrky vůbec kdy brala.

Ruka šmátrající pod pupkem nechť je useknuta

(Povinná lekce z ukájení sebe sama – výběr správné velikosti – nic se nesmí uspěchat)

Protržení mé panenské blány náhražkou mužského údu, vyrobeného naprosto dokonale mou matkou, bylo pro život v Ouvoze vlastně symbolické. Tady se ženy do jisté míry bez mužů prostě obešly.

„Než abys začala špatnou zkušeností, to začni radši hezky po svém,“ řekla matka a myslela tím, jak jinak než po jejím. Jako vždycky. Asi neznala přísný zákaz sebeukájení, který se táhl napříč vším náboženstvím. V židovském Talmudu byl dokonce označován jako těžký hřích. „Ruka, jíž si muž šmátrá pod pupkem, by měla býti useknuta.“ Nebo tomu bylo přesně naopak? Matka ten zákaz znala, a proto mě k hříchu nabádala. O ženách tam totiž není ani zmínka.

Na jedné z polic přímo přede mnou otevřela krabici s umělými údy různých velikostí, tvarů a hmot. Podívala se na mě, jako by si mě měřila, a pak dlouho a pečlivě vybírala. Když mi konečně jeden položila do dlaně, neubránila jsem se překvapení.

„Takhle to opravdu vypadá?“ podívala jsem se tázavě na matku a obě jsme se rozesmály.

„A cos čekala? Že to bude vykládané diamanty? Tady seš v Ouvoze, holčičko. Ne u dvora! Tady je to pěkná poctivá pryskyřice, zatavená v pravým kozím střívku.“  

„Já nemyslím tohle,“ potěžkala jsem uznale uměle vyrobený úd. „Já myslím ve skutečnosti.“

„Má milá,“ zavrtěla hlavou matka. „Jako nemáš mustr na ženská prsa, tak nemáš mustr na pánskou pýchu. Za život jsem viděla něco pánských přirození, ale co je ta pravá míra, to ti nepovím. Jsou chlapi jako hory a mezi nohama se jim houpá ledva malá mrkvička. A máš chlapy jako za groš kudla a klacek jim visí až ke kolenům. A je jen na nás, abychom každýmu takovýmu s tou jeho výbavičkou pomohly.“

„A jak, proboha?“ vykulila jsem na matku oči s obavami.

„No, jak? Jak…?“ zamyslela se na chvíli. „Jedni naříkají, když jim to funguje málo. Jiní bědují, když jim to nefunguje vůbec. A jsou nebezpeční, když se jim to jejich hřebčení začne plašit až moc. Jak na to a jak na ně, to tě všechno, má milá, naučím. S tím vším už si vím dávno rady. Teď ale zpátky k tomu tvýmu,“ ukázala na úd, který jsem pevně a nevědomky svírala oběma rukama.

„Pokaždé a dřív, než ho použiješ,“ radila mi matka, „vezmi hrnec s vodou a nasyp do něj poctivou hrst heřmánku a hrst levandule. Pak přidej vrchovatou lžíci lněného oleje a všechno pěkně pomalu svař. Hrnec stáhni na kraj plotny a do té horké vody vlož tohle šidítko,“ ukázala na středně velký úd v mých dlaních. „Dopřej mu čas a nech ho nasávat teplo, olej i vůni tak dlouho, dokud je voda horká. Pak si udrží tu správnost vláčnost i tvrdost dostatečně dlouho. A pak tě to s ním taky bude těšit, uvidíš!“ řekla a usmála se na mě. „Když tohle nachystání ale uspěcháš, bude to tvá škoda!“ řekla rázně.

„Konečně! Trocha toho čekání není v tomhle případě nikdy na škodu. Podívej,“ ukázala na jeden z širokých regálů. „Tahle polička bude jen tvoje. Tady najdeš vždycky nějaké to překvapení,“ mrkla na mě a začala na ni skládat jednu vybranou krabičku vedle druhé.

„Hlavně si pamatuj, co jsem ti už jednou řekla. Jakmile své tělo probudíš, už ho nenech usnout.“

Přikývla jsem a zhluboka vydechla. Moje první lekce ukájení mého probuzeného těla byla díky Bohu u konce.

„A teď hezky do práce!“ zatleskala matka rukama a ze zpocených dlaní mi vzala zahřátý úd. „Takhle ten hrnec nebudeš ani potřebovat, holka moje,“ rozesmála se a uložila úd na plátno prostřené na polici. Zrudla jsem v tu chvíli jako rak hozený do vroucí vody. U mých Bohodarek jsem byla zvyklá na ledacos, ale pokaždé mě ještě dokázaly něčím nečekaným vyhodit z hrnce, jak říkaly. A teď byla právě ta chvíle.

Pojeď s námi, Andělo!

(Moje vysněná apatyka, můj sen – přišel můj čas…)

Má vysněná apatyka byla bílá. Zlatá a voňavá! Žádnou jinou jsem si ani jako malá, ani jako velká nedokázala a nechtěla představit. Na formanech jsem loudila vyprávění, jak to v takové pražské apatyce skutečně chodí, ale nebyla s nimi kloudná řeč. Chtěla jsem vědět, co tam všechno mají a kolik co stojí. Když však na tu krátkou chvíli do Ouvozu dorazili, zajímalo je v prvé řadě dobré jídlo mé matky, tabáček báby Bíny a Žančina kořalička.

„A co chceš slyšet, Andělko?“ odpovídali mi s hubou mastnou od ucha k uchu. „Dostaneš tam všechno, na co si jen vzpomeneš.“

Jenže taková odpověď mi nestačila. Tak snadno jsem se odbýt nedala. „A jaké tam mají lektvary? Posilující i ty život otvírající?“

„No, jaké jiné?“ rozhazovali rukama u plného stolu.

„A mají tam pilule a pokroutky oddělené zvlášť pro vole a zvlášť pro škrkavky?“ vyzvídala jsem dál.

„Mají, to víš, že mají.“

„A šťávy z bylin? A vody pálené?“

„No, jakpak ty by nemohli mít.“

„A oleje a balsámy a léčivé kameny a rakovy oči a španělské mouchy…“

„Panečku, ty se vyznáš!“ smáli se. „To víš, že to všechno mají. Všechno, jak říkáš,“ kývali dál hlavou jako gumoví panáci, do kterých ses těžkou dřevěnou palicí o Mariánské pouti za krejcar buď trefil, nebo netrefil.

Kývali mi do té doby, dokud mě neodbyl jeden z nich: „Však co se pořád vyptáváš? Seber se a pojeď s námi! Rozumu i toho pěknýho pod šněrovačkou máš dost, tak co tady? Nemám pravdu, paňmámo?“ otočil se na matku, ale ta, kdyby mohla, usekne mu hlavu pohledem.

„Už se nezdržujte, hoši!“ řekla přísně. „Máte před sebou dalekou cestu,“ pakovala je pokaždé rychle z chalupy, když viděla, že by jen seděli, plkali a holce těma oplzlejma žvástama jen motali hlavu. Stála jsem tam rudá jako vařený rak a stejně tak zcepenělá.

„Proč mě to proboha ještě nikdy nenapadlo?“ letělo mi hlavou. „Sebrat se a jet! A co ty jejich řeči o šněrovačce...? Co s těma? Takový mám nejradši,“ ušklíbla jsem se.

Když pak plachtové vozy zahýbaly z Ouvozu dolů do vsi, bylo slyšet už jen rachocení kol, práskání bičem a hulákání vozků. A pak náhle, jako ozvěnou z pekla či z nebe zároveň, jsme obě, já i matka, uslyšely smích a hlasité zvolání: „Tak příště, Andělo! Příště…“

A to „příště“ se neslo Ouvozem jako hrom. Jako bouřka, která přichází z hor a která bývá zlá…

„Mazej do chalupy!“ poručila mi matka přísně, ale i ona viděla, jak se mi ta myšlenka, vykřičená do kraje, usadila v hlavě. Jako nevítaný červ. Obě jsme cítily, jak to formanské zvolání visí všude kolem. Ve vzduchu, mezi kopci, v mokřinách, ve mně i v ní.

„Tak tohle, tohle jsi radši nikdy slyšet neměla,“ pomyslela si matka.

Avšak já si v tu chvíli pomyslela pravý opak: „Konečně! Konečně jsem to uslyšela.“

Nechci utíkat. Chci odejít.

(Fanka, Žanka, Anka – smradlavý Zofi – štuclík ze šerlinku – lepší vědět než nevědět)

„A co tam budeš dělat, proboha?“ otázka, kterou jsem slyšela od svých Bohodarek snad stokrát. A stokrát jsem jim dala stejnou odpověď: „To samé, co tady. Léčit!“

Prabába Žanka měla dvě sestry. Starší Fanku a mladší Anku. Když jsem byla malá, loudila jsem na ní, aby mi o nich a hlavně o sobě vyprávěla. Jejich jména mi připadala jako dětská říkačka. Jako rozpočítadlo:

Fanka, Žanka, Anka,

soli plná slánka.

Fanka, Žanka, Anynka,

cukru plná putýnka.

Františku, Fanku, Fanynku si z Ouvozu odvezl, jak říkal, zabalenou v hermelínu, žid Zophar, kterému Žanka neřekla jinak než smradlavej Zofi. Už z dálky prý věděli, že se blíží se svým po střechu naloženým povozem dolů ke vsi, protože psi se mohli urvat ze řetězů, jak na něj štěkali. A kdyby mohli, tak ho na místě rozsápou. Vozil z Polska do Prahy kožešníkům kůže ve velkém a do Ouvozu zajížděl pravidelně pro pár kůží králičích a těch, které vyhlášený pytlák a otec Fanky, Žanky a Anky, Josef, stačil upytlačit, stáhnout a potají usušit.

Ve skutečnosti však Zofimu nešlo o těch pár kůží, ale o Fanku. Zalíbila se mu hned, jak ji prvně uviděl. A tak netrvalo dlouho a po skromné svatbě si ji odvezl do Prahy zabalenou sice v hermelínu, ale v tom syrovém, smradlavém. Páchnul po čerstvě vyvržených mršinách hranostajů, kteří o svůj kožich přišli.

„Ale abych mu nekřivdila,“ vyprávěla dál Žanka. „V kůžích se vyznal! Jako málokdo. To se mu musí nechat. Nabídnout a prodat, to on uměl. Se svou dobře prořízlou hubou mohl od minuty vystupovat v cirkuse,“ smála se. „Jednou jsem se s ním na tom smradlavým voze za Fanynkou do Prahy vypravila. A nevěřila jsem vlastním očím, co všechno pod tou plachtou měl a co nejen kožešníkům cestou do Prahy nabízel. Většina kožešnictví byla u vody, podél řek, protože bez tekoucí vody potřebné na činění kůží byli kožešníci namydlení. A tak jsme vykládali z vozu kůže i cestou. Zboží to muselo být opravdu dobré, jinak by Zophara tak nevítali a jeho zboží nepochvalovali.

Na podšívky od něj brali kůže lišek, králíků, kun, a to jak těch skalních, tak i těch lesních. Brali kůže jehňat dobře narozených i těch narozených předčasně. Těm se říkalo spratky. Po stovkách brali kůže zajíců a hlavně popelek, velkých šedých veverek. Zophar měl na voze kůže i těch nejmenších zvířat jako byli křečci, krtci, plši či svišti. Na prýmky, lemy, výložky a jiné ozdoby brali od něho kožešníci kůže vlků, rysů, bobrů, norků, lasic a vyder. Když však zpod plachty vytáhl i kůže medvědí, pardálí a lví, samotné mi to nedalo, abych se kožešníka od Vltavy nezeptala, k čemu že mu taková vzácnost bude.

,To byste se divila, slečinko,‘ řekl mi tenkrát. ,Kožichy jsou teď na Starým Městě velkou módou. A kožichy ušité do kupy z různých druhů kožešin, ty jsou ve frcu nejvíc. No, řekněte sama,‘ rozhodil rukama. ,Kterýpak z pánů by se nechtěl pyšnit límcem z pardála? Nebo lva? A kterápak panička by pohrdla štuclíkem ze šerlinku?‘ podíval se na mě, jestli vím, o čem je řeč. Když viděl, že netuším, dodal: ,Z nejlepší jehnětiny, víme? Taky vám jeden takový ušiju, když tady pán Zophar nějakou tu kožešinku do kšeftu navíc přidá.‘

,I co bych nepřidal,‘ zahlaholil bodře Zofi a zalezl znova pod plachtu. ,Co bych pro svou novou švagřinku neudělal,‘ hulákal z vozu. ,A žádný strach, mistře!‘ vykoukl zpod plachty. ,Z koček jí štucel ušít nedám!‘ smál se a hodil kožešníkovi dolů z vozu svazek těch nejlepších sobolích kožešin.

Zofi dobře věděl, že kočičích kůží se řádný kožešník nesmí ani dotknout. Pošpinil by tak svůj cech a jeho pravidla. A cech kožešníků byl nějak přísný. Kočičí kůže byly považovány za nečisté, ale pouze u vyšší společnosti. Proto jich měl taky Zofi pod plachtou stovky, pravidla nepravidla. A moc dobře věděl, co s nimi. Ne všichni kožešníci byli poctiví a mezi obyčejnými lidmi byly kočičí kůže tuze žádané.

,A víte co, mistře,‘ poručil Zofi zvesela, „ušijte mi ty štucle rovnou tři! Ať se mi o ně holky v Ouvozu neperou.‘

,Jak je libo, vzácný pane,‘ ukláněl se mu se smíchem kožešník a po koutku oka na mě pomrkával, jak to s panem Zopharem pro mě dobře zařídil. ,To si v zimě nějak ohřejete ručičky, slečinko. Na štuclíky jsem nejlepší v Praze. Můžete se doptat,‘ řekl a zanotoval: ,Štuclík šitý Šoberou, v tom ručičky nezebou!‘ zatleskal rukama jako malé dítě a pak zvedl ukazovák na důraz své řeči: ,Mně můžete věřit. Na štucle jsem machr. Ještě mockrát si na mě vzpomenete.‘

A měl pravdu,“ vzdychla Žanka. „Ty štucle byly tak pěkné, že nebylo, kam bysme je s Ankou vzaly. A tak jsme je nenosily jinam než do kostela. To Fanynka, ta si užila pražské parády přece jenom víc. Však i teď, ve svým požehnaným věku, se ráda a po pražsku parádí,“ usmála se té dávné vzpomínce Žanka. Pak k překvapení mému, báby Bíny i mé matky nahlas dodala: „Naše Fanynka by tě určitě, Andělko, za dveřmi stát nenechala, kdybys ji poprosila o nocleh. Aspoň do té doby, než by ses ve Velkým městě sama rozkoukala.“

Matka se na ni nevěřícně podívala.

„No, co koukáš?“ obořila se na ni Žanka. „Lepší o holce vědět než nevědět! Nemyslíš?“ řekla přísně. „Ty ses vytratila uprostřed noci a z Ouvozu jsi zmizela jako pára nad hrncem.“

„Ale vrátila jsem se…,“ ohradila se po té výčitce matka.

„Jo, to máš pravdu. To ses vrátila!“ pokračovala Žanka a dostávala se do varu. „Kdyby sis ve světě nenabila čumák, tak jsme o tobě nevěděly dodnes!“ podívala se na bábu Bínu. Ta stála u plotny a velkou vařečkou pomalu míchala ostře vonící meducínu, naloženou ve velkém hrnci. Bína míchala dál, aniž by zvedla od hrnce oči, a těm slovům jen souhlasně přikyvovala.

Matka zarytě mlčela. Věděla, že má Žanka pravdu, a svůj útěk si kvůli nim vyčítala. Jinak ale ne. „Všechno má své pro i proti,“ řekla na svou obhajobu po chvíli.

„To ti nikdo nebere!“ vložila se do hovoru Bína. „Ale než to zažít znova,“ ukázala na mě od plotny vařečkou, „to ať máme radši o holku postaráno a pohlídáno.“

„Fanka je už letitá, pravda,“ řekla Žanka, „ale domu vládne jako za mlada.“

„A jako generál,“ rozesmála se Bína. „O tom není pochyb. A jestli vládne v pražským domě tak, jako vládneš Žanko ty tady v Ouvoze, pak to tam šlape jako kostelní hodiny. A pak se nemusíme o naši Andělu bát,“ řekla rozhodně a matka tiše přikývla.

Vždyť to přece bylo i její heslo.

„Lepší vědět než nevědět!“