Přeložila Tereza Dubenská

IMOGEN, OBVIOUSLY

Copyright © 2023 by Rebecca Albertalli

All rights reserved.

Translation © Tereza Dubenská, 2024

ISBN 978-80-284-0190-0

Obsah

DEN PRVNÍ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

DEN DRUHÝ

10

11

12

13

14

15

DEN TŘETÍ

16

17

18

19

20

DEN ČTVRTÝ

21

22

23

24

25

26

DEN PÁTÝ

27

28

29

30

31

32

33

DEN ŠESTÝ

34

35

36

DEN SEDMÝ

37

38

39

DEN OSMÝ

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

DEN DEVÁTÝ

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

Pro Sophii Gonzalesovou,

která si vždycky udělá čas.

DEN PRVNÍ

PÁTEK

18. BŘEZNA

1

Ještě jsem si nerozepnula bezpečnostní pás, ale už jdu na to. Pochopitelně. Jen čekám, až si můj mozek přestane představovat, že se mnou dělají rozhovor v nějaké talk show a z hlediště na mě civí nepřátelsky naladěné publikum.

Imogen, je pravda, že k Lili jedete na návštěvu teprve poprvé, třebaže je jednou z vašich dvou (čísly 2) nejlepších kámošek, pozvala vás už nejméně milionkrát a univerzita Blackwell leží tak blízko vašeho domova, že jste kolem ní minulý víkend projížděla cestou do obchoďáku?

Gretchen se na mě podívá ze sedadla řidiče a zvedne obočí. „Chceš, abychom tu minutku počkali s tebou?“

„Klidně víc minutek,“ dodá Edith a já se otočím dozadu, abych se na ni podívala. Zůstává připoutaná, nohu si dala přes nohu a džínovou bundu si rozložila na klíně jako deku. Má zářivě modré oči a rozvrkočené kudrliny. Moje vlasy jsou o dva odstíny tmavší a krapet rovnější, jinak jsme ovšem téměř k nerozeznání. Všichni to tvrdí.

Vzadu sedí taky Otávio, který si hraje na mobilu. V tomhle kampusu není poprvé – s rodiči sem jezdí často, občas jen proto, aby vzali Lili a její kamarády na večeři. Tentokrát se jenom svezl. Zůstávám tu pouze já.

Na tři noci. Na zhruba pětašedesát hodin. Ne že bych to počítala.

„Nemusíte,“ nahodím úsměv. „Nechci, abyste se vraceli ve špičce.“

„Na špičku kašlu,“ namítne Gretchen.

Vím, že to myslí vážně. Neřekla jsem jí, že rodiče potřebovali na víkend obě auta. Zkrátka mě přistihla, jak si hledám autobusové spojení, a přispěchala na pomoc. O Gretchen Pattersonové si říkejte, co chcete, ale je to kamarádka, která by pro vás udělala první poslední.

„Závidím ti, že poznáš Liliiny queer kámoše z vejšky.“ Edith se zadívá z okénka, nafoukne tváře a povzdechne si. „Já chci taky queer kámoše.“

Gretchen teatrálně zamrká. „Ehm. A co já?“

„Ty jsi spíš taková mentorka,“ odpoví Edith.

Nadechnu se. „Dobře, napíšu Lili.“

„Víš určitě, že nechceš…“

„Vím.“

Edith zatleská. „Podívej se na sebe. Osamělá vlčice, která dosahuje své drsňácké pověsti.“

Dobře, takže teď se pokouším představit si alternativní vesmír, kde moje pověst není definici drsňačky na hony vzdálená. Jakože, zkusme to napsat tučným písmem. Imogen Scottová: drsňačka. Dávalo by to smysl jenom jako vtip. Vždyť jsem typ člověka, který má v oblibě příslovce (pochopitelně, pochopitelně).

Na druhé straně tu máme Edith.

Naše fotky z dětství mluví za vše. Třeba ta z minizoo, kde stojím vedle obrovského nápisu: PROSÍM, NEHLAĎTE OSLA!!!!!

V rohu záběru je Edith, jak… hladí osla.

Nebo ten, kde u malířského stojanu pečlivě vykresluju modrý pruh oblohy, zatímco Edith sedí vedle mě v plínce a na hrudník si rukama matlá zelenou barvu. A samozřejmě existuje celá série snímků z mých sedmých narozenin, kde je ségra převlečená za Jasona z filmu Pátek třináctého.

Nesmím jí křivdit, narozky mám na Halloween. Ale stejně…

Bylo teprve poledne. A jí bylo pět.

Jakmile otevřu dveře, vyskočí ze zadního sedadla. Napadne mě, že se bojí, aby jí Otávio Cardoso, největší ňuňánek na světě, nesedl na přední sedadlo, ale ona mě jen následuje ke kufru Gretchenina auta.

„Immy, poslouchej mě. Jako tvoje starší ségra…“

„To teda nejsi…“

„Věkově? Ne,“ připustí. „Nicméně duševně? Esteticky?“

Edith je moderní Amy Marchová z Malých žen, kdežto já působím, jako bych se snažila být Jo, ovšem ve skutečnosti zůstávám Meg.

„Chci jen říct, že smyslem vejšky…“

„Podle tebe, třeťačky na střední.“

„Smyslem vejšky,“ opakuje, „je šance vylézt z ulity. Hodně jsem o tom přemýšlela a… Immy, radila bych ti, aby ses tenhle víkend vyprdla na zubní nit.“

„Smyslem vysoké je… nepoužívat zubní nit.“

„Přesně tak.“

Vytáhnu ze zavazadlového prostoru Gretchenina auta svůj kufr a zavřu ho. „Beru na vědomí.“

„Taky si myslím, že by ti neuškodilo se trochu odvázat.“

„Hm.“

„Strávíš tu jarní prázdniny! Na vejšce! Se super queer lidmi!“

„Víš, že v Penn Yanu máme queer lidi, že jo? Celý klub.“ Otočím dlaně vzhůru. „Mohla bys – já fakticky nevím – přijít na naše setkání?“

Zavrtí hlavou. „Úterky nemůžu.“

Každé úterý má Edith rande přes zoom se svojí holkou. Stejně jako každý den, kdy není úterý. Ale i před tím, než začala se Zorou chodit, si vždycky našla výmluvu, proč se Pride klubu vyhnout. Já se mezitím od prváku zúčastnila snad každičké schůzky, jako jediná a nejlepší spojenkyně – kterou jsem alespoň byla, dokud se na začátku letošního školního roku nepřidal Otávio potom, co si Lili prošla coming outem. Všichni v naší skupině z něj šíleli. Pokrokový král, bratr roku a tak dále. Je to celkem psina, řekla bych. Lidi jsou pořád trochu zmatení, proč tam chodím já.

Chvíli jsem se bála, že bych tam neměla chodit. Strávila jsem týdny čtením všech možných příspěvků a fór na Redditu o spojencích, bezpečných prostorech a o tom, jestli je vůbec v pořádku, abych do klubu lezla. Nebyla jsem jen další hetero holka, která se vetřela na queer území? Nebyla jsem vtěrka, která vysává všechen kyslík z místnosti? Lidi z internetu se v tom neshodli. Štvalo mě to. Štvalo mě, že jsem nenašla jistotu. Moje mysl se v novém prostoru nikdy pořádně neusadí, dokud nepoznám všechna pravidla – co se doporučuje, co je dovoleno i co se zakazuje –, protože vymezení mantinelů mi přináší klid.

Věděla jsem, že technicky vzato tam smím být. Alespoň podle oficiálních pokynů pro mimoškolní kroužky z příručky pro studenty naší střední. A samozřejmě jsem věděla, že je to pro Gretchen důležité, vzhledem ke všemu, co se stalo v queer klubu na její staré škole. Nikdy to sice otevřeně nepřiznala, ale podle mě si obě uvědomujeme, že jsem tam jako její emocionální hetero podpora.

Jen si někdy připadám trochu méněcenně – moc normální, málo queer. Třeba když Gretchen mě a Otávia nazývá „heterouši“, nebo když se nás lidi zeptají, jaké brambůrky máme nejradši, a pak se smějí, že „potřebují znát názor heteráků“.

Na mobilu mi zabzučí zpráva od Lili. Jsi tady!!!!!! Už běžím!!! Dej mi pět minut!!!!!!

To už Gretchen a Otávio vystupují z auta, aby se k nám připojili. Zavrtím hlavou. „To nemusíte, fakt.“

„Ticho.“ Gretchen mi vezme kufr a začne ho táhnout k okraji parkoviště. My ostatní se couráme za ní. Když dojdeme na chodník, Gretchen se zastaví, aby si prohlédla okolí – malý, travnatý plácek za skupinou cihlových budov. Po Lili zatím ani stopy, což mě nijak nepřekvapuje. Vždycky potřebuje „pět minut“, což někdy znamená pět minut a jindy, že se právě probudila, musí na sebe hodit oblečení a doufá, že jí to zabere pět minut.

Z jedné z budov se vyhrne hlouček studentů s rozzářenými tvářemi. Jsou evidentně celí natěšení na jarní prázdniny. Gretchen se k nim natočí a zadívá se na ně tak pozorně, až mě napadne, že si začne dělat poznámky. Možná bych si je měla zapisovat já – provést výzkum o pravých vysokoškolácích v jejich přirozeném prostředí.

Koneckonců, za necelých šest měsíců budu jednou z nich. Dokonce na téhle škole.

Tohle mi furt připadá neskutečné – ovšem na Blackwell mě přijali teprve před týdnem, takže se není čemu divit. Gretchen si myslí, že hraju na jistotu, když chci zůstat tak blízko domova, ale jakmile přišly peníze na stipendium, nebylo o čem přemýšlet. To místo prostě považuju za bonus.

„Ty jo, ty jo.“ Gretchen do mě drcne bokem, oči stále upřené přímo před sebe. „Jednoho jsem našla.“

„Koho?“

„Vysokoškoláka.“

„V kampusech se obvykle pohybují.“

Zasměje se. „Myslím pěkného vysokoškoláka. Cukrouše s tělem.“

„Nenašlas jenom oddělenou hlavu. Rozumím.“

Edith se otočí směrem, kterým pořád civí Gretchen. „Na koho se díváme?“

„Šedé triko, bílá kšiltovka. Imogen se s ním tenhle víkend spustí.“

„Ehm. Cože?“

Edith se zatváří nadšeně. „My ho známe?“

„Rozhodně ne.“

„Zatím ne – ale poznáme! Říkejme mu Bruce. Nebo Bryce?“ Gretchen zamyšleně nakloní hlavu. „Bruce. Řekla bych, že je… v druháku. A pochází z nějakého cool místa.“

Otávio odtrhne oči od telefonu. „Kdo je Bruce?“

„MAINE. Je z Maine.“

Zamrkám. „Maine je cool?“

„A má rád humry. Poněvadž je z Maine.“ Gretchen pokrčí rameny. „Pardon, o Maine víc nevím.“

„Hm. Už jsme skončili?“

„POČKAT. Ne. Ne. Počkat.“ Gretchen si přitiskne obě ruce na tváře. „Nový cíl. Dobře. Právě vyšel z druhých dveří. Nemyslím toho vousáče. Zelená mikina, vedle té holky.“

„Ještě lepší. Kluk, co má holku.“

„Holku, co nosí karabinu a prsten na palci?“

Kousnu se do rtu. „Možná.“

„Čauky! Pardon! Ahoj! Už jsem tady!“ Lili zabrzdí vedle nás, tenisky má sešlápnuté a nazuté jako pantofle. Obejme mě, obejme Edith, rozcuchá Otáviovi vlasy, načež ho obejme taky. Pak se toporně otočí ke Gretchen. „Ahoj.“

„Čau,“ kývne jí Gretchen na pozdrav.

Lili zatleská. „Fajn! Měly bychom…“

„Jo! Dobře, ehm. Uvidíme se doma?“ řeknu ostatním. „Gretch, mockrát ti děkuju za odvoz.“

„Není zač. Hele.“ Gretchen se setká s mým pohledem. „V pohodě?“

„Jo. Jasně! To víš, že jo.“

Lili trochu protočí panenky a natáhne se pro můj kufr.

Gretchen mě sevře v náruči. „Pozdravuj Bruce, jo?“

„A kašli na zubní nit,“ dodá Edith a v tom nejrychlejším úsměvu se mihne její ďolíček. Stejně jako mně.

Zprávy s Gretchen:

GP: My jedeme, BAVTE SE!!!

GP: A pořiď hromadu fotek se svým novým
klukem!!!!

GP: A kdybys potřebovala s čímkoli pomoct, dej vědět

GP: Můžu se vrátit a zachránit tě, fakt

GP: Odjíždím až zítra ráno

GP: Tak jo. Mám tě ráda a užij si to na VEJŠCE

2

„Zachránit?“ Lili přimhouří oči. „Přede mnou?“

„Ale ne. Podle mě myslela jakože před vejškou.“ Neurčitě pohodím rukou směrem ke kampusu.

Lili se zastaví na místě. „Poslyš. Ty z toho máš strach?“

„Ne! Vůbec. Jsem v pohodě. Gretchen se prostě chová jako Gretchen.“

„Jo. Jako extrémní Gretchen.“ Lili nás nasměruje ke klikaté betonové cestičce. „Každopádně. Ahoj! Tohle je Blackwell!“

„Ahoj, Blackwelle!“

Poprvé se pořádně zadívám na kampus. Na svůj budoucí domov.

Kolem jsem sice projížděla stokrát, a táta mě dokonce jednou provezl všemi jeho uličkami, jenomže tehdy mi spíš připadalo, jako bych cizím lidem nakukovala do oken. Tentokrát mi přijde, že vstupuju do předsíně.

Lili si už hraje na průvodkyni: „Tohle je hlavní nádvoří a tahle cihlová budova je nové centrum múzických umění.“

„Ty brďo, to je…“ Odmlčím se, protože můj pohled padne na šedý kamenný domek ovinutý břečťanem. „Jako pohádková chaloupka.“

Lili se zasměje. „To je kancelář proděkana.“

„Je hrozně hezká!“

„Teď snad už chápeš, proč jsem chtěla, abys přijela na návštěvu!“

„Jo, chápu.“

„Ale hele, aspoň jsi mě navštívila tolikrát, jako mě navštívila Gretchen!“

Cítím, jak rudnu. „Já vím. Lili, moc mě to mrzí.“

„Dělám si legraci.“ Lili mi věnuje rozpačitý úsměv. „Nic se neděje, jo?“

„Jo. Jenom…“ Polknu. „Hodně se toho semlelo. Přihlášky na vysokou, domácí úkoly, pak se porouchalo auto. A taky to babiččino zápěstí…“

„Jasně. Hele, Immy, já to chápu. Fakticky.“

„Jenže mě by mrzelo, kdyby sis myslela, že jsem nechtěla…“

„Nemyslím! Vážně. Jsem ráda, že jsi přijela.“ Usměje se. „Bude to perfektní.“

A možná má pravdu. Možná mě čeká jedna dlouhá přespávačka, jako když jsme byly děti. Trávívaly jsme spolu celé víkendy – v lese jsme stavěly domečky pro skřítky, pařily Mario Kart, chodily na zmrzlinu do Seneca Farms. V létě jsme v podstatě pendlovaly mezi mým a jejím domem, jako bychom byly ségry ve střídavé péči dvou párů rodičů.

U Lili doma jsem si vytvořila svůj režim. Jako malá jsem bývala ranní ptáče. Zatímco Lili s Otáviem o prázdninách a o víkendech chrápali do devíti nebo desíti, já byla docela vzhůru před šestou. Ale ta rána jsem milovala. Sešla jsem po špičkách v tričku a pyžamových kraťasech dolů a v patách za mnou cupitala Liliina fenka Mel, kříženec bígla. Její rodiče už tou dobou vstávali taky. Liliin táta mě vždycky pozdravil slovy „Bom dia, querida“, uvařil mi bílou kávu s hromadou cukru a pak se vypařil s knížkou. Potom jsem se usadila na gauči s Mel a Liliinou mámou, a než Lili seběhla dolů, obvykle jsme zkoukly celý film. Tehdy jsem poprvé viděla svoje oblíbené snímky Vždyť já jsem roztleskávačka, Praštěná holka a Bolestná realita. V podstatě šlo o všechny romantické komedie z devadesátek. Když se Liliina mamka nastěhovala do New Yorku, sledovala je na VHS kazetách, aby vypilovala hovorovou angličtinu.

Jde o to, že s Lili jsme spíš sestřenice než kamarádky, a proto by moje návštěva u ní měla být jako pokračování tam, kde jsme skončily. Jako bychom pustily pozastavený film. Jenomže když jsem teď tady, začínám pochybovat, že k tomu pozastavení vůbec došlo. Možná jsem se stopla já, zatímco její příběh se odvíjel dál.

„Jé, tohle je celkem super,“ spustí Lili. „Budovy na téhle straně kampusu spojuje celá síť podzemních tunelů.“

„Jsou to bunkry? Kdyby třeba udeřil hurikán?“

„Asi by se tak daly využít.“ Zastaví se u lavičky a zvedne na ni nohu. „Nevím, proč je postavili. Nejspíš se tam vlastně ani nesmí chodit. Musíš najít někoho, kdo ví, které dveře jsou odemčené.“

„Takže se tam schází nějaké tajné spolky?“

Lili se zasměje a přetáhne si sešlápnutou tenisku přes patu. „To zase ne. Pamatuješ na moji kamarádku Tessu?“

Na mysli mi vytane holka s culíkem v chlapeckých kostkovaných košilích – objevuje se na tolika Liliiných fotkách, že nepochybuju, že jsou nejlepší kámošky. Tessa je asi nová a vylepšená já.

„Její brácha, co sem chodí do třeťáku, nás tam minulý semestr vzal. Je to tam parádní. A strašidelné. Jakože parádně strašidelné. Stěny jsou plné malůvek, ale všechny jsou z osmdesátek a devadesátek. Jako by se tam zastavil čas.“

Lili mě obdaří tak bezstarostným úsměvem, až mě to vezme za srdce. Myslím, že jsem ji ještě neviděla takhle klidnou. Možná doma, když jsme tam byli pouze my čtyři – ona, já, Edith a Otávio. Ovšem ve škole nikdy. I když měla ve svojí třídě celou partu, nikdy mi nepřišlo, že by se v jejich společnosti docela uvolnila.

Tady se ale usmívá, mává na svoje známé, které míjíme, a vykládá: „To je Clara z mého kurzu filozofie,“ nebo „Tamto je Mika, co natočil·a video na TikTok společně s tím klukem – zapomněla jsem, jak se jmenuje. Bylo to to video s chaloupkou z perníku. Viděla jsi ho?“

Viděla. Třikrát. A přeposlala jsem ho Gretchen.

Liliin·a kamarád·ka Mika má na TikToku hromadu fanoušků. Vytváří děsně detailní diorámata a díky aplikaci pro tvorbu videí se zeleným plátnem to vypadá, že v těch domečcích tančí. Nejde mi do hlavy, že se Lili kámoší se skutečnou celebritou. Jenomže pro mě jsou všichni Liliini kamarádi v podstatě slavné osobnosti, které znám jenom z historek a fotek.

Lili odbočí z nádvoří a zavede mě do jedné z rezidenčních uliček poblíž kampusu – většinou tu stojí domy bratrstev s obřími řeckými písmeny nad dveřmi. Obývají je kluci bez triček, kteří posedávají před domy na rozkládacích židlích. Žádný z nich si očividně nevšiml, že v New Yorku je teprve březen.

Potom se zastaví před moderním domkem z dřevěných planěk. Z většiny oken visí barevné vlajky. „Tomuhle se říká Duhové panství. Je to takové sídlo queer lidí. Žijí tu, ale taky konají různé akce pro studenty i pro celou místní komunitu.“ Spiklenecky se pousměje. „A pořádají ty nejlepší mejdany.“

Připadám si, jako bych vstoupila do alternativního vesmíru – jako pardon, ale Lili Cardosová, kterou znám od jejích tří let, večírky nesnáší. Tahle holka s sebou celý tábor tahala bichle s oslíma ušima od Tamory Pierce pro případ, že by nastala nečekaná pauza v programu a někdo se pokusil dát se s ní do řeči.

Mejdany jí asi nevadí, když na ně jde se svými kamarády z vejšky. S tou její takzvanou queer smečkou. Poznali se během seznamováku a od té doby jsou prakticky nerozluční. Jsou to Liliini první skuteční queer kámoši.

Hrozně jí to přeju. Pochopitelně.

Jenom mi tu a tam přijde, že jsme se trochu odcizily.

Těžko se to vysvětluje. Nemyslím, že se mě snaží vystrnadit ze svého života. Nedokážu ani spočítat, kolikrát mě pozvala, abych u ní na koleji strávila víkend. A když se její spolubydlící po vánočních prázdninách odstěhovala, ta pozvánka byla v podstatě otevřená.

Vážně jsem ji chtěla přijmout.

Jenomže občas takové věci moc řeším. Asi za vším stojí hlavně způsob, jakým Lili o tomhle místě mluví – bez špetky jízlivosti a cynismu. Všechno je eňo ňuňo. Vím, že je to dobře, ale krapet mě to znervózňuje. Jako by našla samu sebe, až když od nás odešla.

Což ze mě činí postavu v pozadí. Připomínku Liliina heteronormativního maloměstského dětství. Dokonce jsem se pro tuhle roli vhodně oblékla – vzala jsem si rozepínací svetr, který je stejně dlouhý jako moje sukně, světle hnědé vlasy jsem si stáhla do culíku a po stranách je sepnula pírky. I moje kabelka vypadá děsně maloměšťácky – je to miniaturní taštička z hnědé umělé kůže s tenkým popruhem.

Možná bych se cítila líp, kdybych vypadala jako Gretchen – vlasy růžové jako cukrová vata a šatník jako vystřižený z Euforie.

„Vážně, jsi v pořádku?“ zeptá se Lili. „Seš nějak potichu.“

Zamrkám. „Ty jo! Pro–“

„Neomlouvej se. Jenom jsem si toho všimla. A taky, jsme doma!“ Lili ukáže na trojici cihlových budov, postavených kolem útulného travnatého plácku. „Ta prostřední se jmenuje Rosewoodova, tam bydlíme my. Ale ve všech třech jsou většinou prváci.“

Zastavím se, abych si je pořádně prohlédla. Tři vysoké stavby, nesourodé, ale vzájemně se doplňující a propojené zkříženými pěšinami. Všude, kam se podívám, vidím studenty – na lavičkách, dekách, jdoucí ve skupinkách po dvou, třech nebo šesti, s taškami a s batohy. Ani jeden z nich nevypadá jako prvák. Přijdou mi o několik let starší než já.

„Hodíme ti věci do pokoje,“ řekne Lili. „Máš hlad? Kdy chceš jíst?“

„To záleží na tobě.“

„Immy, ne. Nesnaž se mi zavděčit.“

„To nedělám!“

„Ale jo!“

„No, rozhodně se o to nesnažím!“

„Jo, já vím.“ Krátce se zasměje a pak dlouze vydechne. „Promiň.“

„Ne, to já se omlouvám.“

„Anebo ne! Prostě se omlouvat nebudeme. Nic nám není líto. Jasné?“ Jednou rukou mě obejme kolem ramen.

Uculím se. „Jasné.“

Sotva popojdeme dva kroky ke koleji, když se za Lili připlíží nějaký kluk a zakryje jí rukama oči. „Kdopak to je?“

Lili to nepoleká. „Declane, tohle je…“

„Imogen!“ Políbí mě na tvář. „Konečně.“

Usměje se, čímž odhalí mezírku mezi předními zuby, a já na okamžik ztrácím řeč. Znám ho z Liliiných fotek, samozřejmě – vypadá jako model, co právě slezl z přehlídkového mola. Je to běloch s platinově blond vlasy a ostře řezanými rysy. Teď si fakt přijdu, jako bych se seznámila s hvězdou.

Až na to, že on mě poznává taky. Nevím, proč mě nikdy nenapadlo, že bych mohla existovat v povědomí Liliiných nových kámošů, stejně jako oni existují v tom mém.

Declan čapne můj kufr a mávne rukou nad mým polekaným díky. „Zlato, netrpělivě už na tebe čekáme. Slyšeli jsme toho o tobě spoustu.“

Střelím pohledem po Lili. „Jo?“

„Děsně jsem tě pomlouvala,“ odpoví. „Všichni tě nesnáší.“

„To je slabé slovo.“ Declan se ke mně otočí a hlasitým šepotem pokračuje: „Ale neboj, vždycky když otevře pusu, vypínám.“

Lili do něj strčí. „Kam se jde na večeři?“

„Jsem rád, že se ptáš! Zrovna míříme do Winterfieldu. Chceme se ‚vyhnout večerní tlačence‘, jak říká dnešní mládež.“

„Ach, ti mladí. Pořád se vyhýbají nějakým tlačenkám. Mimochodem, to je super výraz.“

Declan se zasměje, otevře pusu, ale jeho odpověď přeruší dvojice nově příchozích – Mika a Kayla. A já mám další zneklidňující déjà vu.

Mika·u samozřejmě poznávám z TikToku. Má japonsko-americký původ, je nebinární a razí vlastní směsici mužského a ženského stylu oblíkání – jemný make-up, sponky, džíny chlapeckého střihu a košile s obrázky ptáků. Jestli si dobře pamatuju, pak mi Lili říkala, že pochází z Minneapolisu. Pořád mi přijde zvláštní, že by se někdo z Minneapolisu přihlásil na školu v severní části státu New York. To, že Kayla pochází z Albany, které taky leží v New Yorku, dává trochu větší smysl. Kayla je vytáhlá, má sytě hnědou pleť, ostré lícní kosti a tenké dredy stažené do drdolu. Vím, že je blázen do anime – Lili povídá, že si i vytvářela vlastní kostýmy. Jakmile mě uvidí, teatrálně zalapá po dechu. „Tohle je ta Imogen?“

„Jo. Ahoj! Kayla, viď?“ Ruka mě svrbí u boku – nevím, jestli ji mám zvednout, abychom si potřásly pravicí, nebo co. Bylo by vhodnější objetí? Mám ji políbit na tvář jako Declan mě?

Mika si zastrčí pramen vlasů za ucho a usměje se. „Připadá mi, jako bychom se znali už dlouho.“

„Na podzim sem nastupuješ, viď?“ zeptá se Kayla. „Už je to ofiko?“

„Jo! Jo, nemůžu se dočkat,“ řeknu a rychle přikývnu – hlavně abych smazala to, čemu Edith říká můj zaječí kukuč. Tvářím se klidně, ale oči mám věčně vykulené a ve střehu. Myslím, že už to se mnou není tak hrozné jako dřív – teď do toho zaječího módu sklouzávám, jen když se seznamuju s někým novým. Vždycky poznám, kdy se to stane, protože začnu mít pocit, jako by se mi na minutku odpojila pusa od mozku. Někdy třeba uprostřed věty. Je to ohromná prča.

Ovšem nemůžu za to, poněvadž táta to dělá taky. Odjakživa byl stydlivý, stejně jako já. Máma ráda vypráví historku o tom, jak léta žila v domnění, že je táta filmový nadšenec, jelikož ji na začátku jejich randění neustále tahal do kina. Ve skutečnosti ji tam brával jenom proto, aby nemusel mluvit. Jenomže pak mu máma dala k Vánocům retro kyblík na popkorn, takže mu následující roky nezbylo než předstírat, že zbožňuje filmy, protože nechtěl ranit její city. Já bych se zachovala úplně stejně.

Jenže táta to skrývá lépe než já – anebo když potřebuje být sám, prostě zmizí do sklepa. Přesto vždycky poznám, kdy se mu vypíná mozek, podle toho, že v řeči dělá hodně pauz.

„Myslím, že to bude parádní,“ dodá moje pusa. „Lili to tu miluje.“

Přehrávám si tuhle konverzaci v hlavě – dobře, v pohodě. Povětšinou zním normálně. Parádní. Lili to tu miluje. Takhle obyčejně mluví Imogen.

„To jsem fakt ráda,“ řekne Kayla. „Už aby to bylo. Těším se.“

Lili si promne čelo. „Ha. Tak jo. Nechci vás zdržovat. Ještě musíme odnést tenhle kufr, ale můžeme se sejít na večeři. Jde s vámi Tessa?“

„Ještě se neozvala. Asi se furt poflakuje s vypatlanci,“ odpoví Declan.

„Stejně k ní skočím.“ Lili se otočí ke mně: „Má pokoj hned vedle nás. Vás dvě vlastně dělí jen zeď.“

Lili o tom mluví, jako bych se sem stěhovala natrvalo.

Úlet ale je, že vlastně není tak daleko od pravdy.

Zprávy s Gretchen:

IS: Jééé, díky

IS: Jsem v pohodě, fakt

IS: Všichni jsou děsně milí!!

IS: Gretch, vypadá to tady krásně

GP: Super!!!! Teď jsem se vrátila

GP: Počkat

GP: Už znáš Mika·u?

IS: Jo

GP: gsfdgjhsjfj;lk;k’;

GP: Pozdravuuuuuj ho·ji

GP: POČKAT

GP: nedělej to

GP: Ať nevypadáš jako trapačka

IS: Pokusím se o to haha

IS: Mika se s námi asi sejde na večeři

GP: NEKECEJ

GP: IMOGEN, BUDEŠ JÍST VE STEJNÉ MÍSTNOSTI JAKO MIKA HIYASHI

GP: Dobře dobře, jsme v poho, úplně v poho

GP: Jaký·á je naživo?!!!! Chci slyšet VŠECHNO

3

Chodby Liliiny koleje jsou úzké, se zdmi z bílých tvárnic, s šedým zátěžovým kobercem a stejnými obdélníkovými zářivkami, jaké máme ve škole. Jsou tu ovšem i detaily, které působí domácky – slovo ahoj napsané kousky třpytivé izolepy, letáky a pozvánky a obrovský bílý list papíru nedaleko umývárny, zpola pokrytý čmáranicemi a ručně psanými citáty. Hned si všimnu jednoho naškrábaného fialovým fixem cizím rukopisem. Je u něj připsáno, že ho pronesla Lili. Být, či nebýt, to je chlup na hrudi.

Neřekla bych, že mi to připadá jako kopanec do břicha – spíš takové dloubnutí do žeber. Vždycky mě takhle zasáhnou interní vtípky jiných lidí, ale nikdy ten pocit nedokážu přesně pojmenovat. Možná je to určitá osamělost.

„Tak jo, připrav se,“ řekne Lili a vytáhne klíč. „Pokoj mám velký jako šatní skříň.“

Na Liliiných dveřích je nalepená bílá popisovací tabule, na níž je kresba dvou koček s propletenými ocasy tvořícími srdíčko ve stylu chibi. Nad ní se nachází dvojice cedulek z kartonu ve tvaru mráčku, stejných, jaké jsem viděla na většině dveří, které jsme míjely.

VÍTEJ, EMÍLIE

VÍTEJ, SYDNEY

Jakmile Lili otevře dveře, rozesměju se. „Když jsi říkala, že je velký jako šatní skříň, myslela jsi skříň Kylie Jenner.“

„Na dvoulůžák je vážně pidi!“

„Jak často že tu Sydney přespává?“

Zaksichtí se a zaveze můj kufr k jedné z postelí. Jsou tu dvě, přiražené ke kolmým stěnám, obě s prošívanými dekami a povlečením, které znám z domova – z Liliina domova. Pod peřinou jedné z nich je schovaný její oblíbený duhový jednorožec Puppy.

Na útulnosti ubírá skutečnost, že místnost je fakt malá a veškerý nábytek je tu dvakrát. Dva psací stoly, dvě komody, dvě skříně, dvě krátké dřevěné poličky. Ale všechno je tak zavalené Liliiným nepořádkem, že se okamžitě cítím jako doma. Na jednom z prádelníků leží mezi keramickými figurkami koní a měsíc starými narozeninovými přáníčky krabice od sušenek a obaly od müsli tyčinek. Její police jsou učiněný chaos – Homér, Vergilius, Euripides a Aristofanes vedle Madeline Miller, Roxane Gay a autobiografie někoho, kdo se účastnil reality show Big Brother. A všem na očích samozřejmě visí Liliina sbírka pohlednic, v náhodných skupinkách nalepená na stěnách. Niagarské vodopády vedle obálky prvního vydání komiksu Check, Please!, „Tracy Mitrano do kongresu“ vedle „Bem-vindo a São Paulo“.

Nad oběma postelemi byste nenašli nic než fotografie – řady vytištěných snímků, které se jemně svažují, protože Lili v životě nepotkala rovnou čáru. Ty nad mou postelí jsou většinou z letoška – skupinová selfíčka a momentky jejích rozesmátých kamarádů v různých kombinacích. Ale ty nad Liliinou postelí pocházejí z domova.

Přejdu její pokoj, abych se na ně podívala zblízka, a usměju se nad tou sestavou: naše stodola při západu slunce, hlavní ulice Penn Yanu, dvojitá duha nad jezerem Keuka. Městečko ve státu New York v drobečcích o velikosti deset na patnáct centimetrů. A do toho se mísí rodinné portréty a fotky z dětství. Přirozeně tam najdu nejméně tucet snímků Mel a jeden z mých desátých narozenin, kde je Lili za tu svoji bíglici převlečená. Já stojím vedle ní, přestrojená za svého kocoura Quincyho, obě máme svítící náhrdelníky a držíme povlaky na polštáře, přetékající sladkostmi z koledování. Na další se zase objevuje sedmiletá Lili a pětiletý Otávio, nadšení, ve stejných bílých fotbalových dresech klubu Corinthians – a vedle ní, na fotce pořízené téměř o deset let později, Lili brečí dojetím, když si nechává podepsat knihu od Casey McQuiston. Dokonce tu má fotku, kterou před dvěma léty její máma prostě musela pořídit, když jsme o prázdninách prodávaly zmrzlinu v cukrárně Seneca Farms. Lili, která zrovna ulítávala na černých linkách, ji zpoza pultu probodává pohledem. Já poslušně pózuju vedle ní s kovovou naběračkou v ruce a s úsměvem, který říká Co si dáte?.

Nicméně nejradši mám fotku z loňského Pride pochodu, který se odehrával týden poté, co si Lili prošla coming outem. Je zabalená do růžovo-žluto-tyrkysové vlajky a já se o ni opírám s loktem položeným na jejím rameni. Vyfotila nás Edith, která očividně plácla něco srandovního, protože se obě doslova popadáme za břicho.

„Líbí se mi tu úplně všechno,“ řeknu a usadím se na Liliině posteli.

„Díky!“ Lili si kecne vedle mě. Pak chvíli mlčky zírá přímo před sebe. „Fajn, musíme si promluvit,“ pronese konečně.

Srdce se mi rozbuší. „Aha…“

„Nic se nestalo! Jakože nic katastrofálního, asi? Já nevím.“ Pomalu přikývnu a ona se na mě podívá. „Takže. Moji kamarádi…“

„Jsou super! Fakt. Chovají se mile.“

„Jo, to jo, určitě, jenže o to tady…“ Odmlčí se a odhrne si tmavé vlasy z krku – zvedne je, zatočí a nechá zase spadnout. „Vím, že to seznámení probíhalo trochu divně – ne kvůli tobě,“ dodá. „Imogen, ne. Jestli se mi teď omluvíš, vlastnoručně tě uškrtím.“

Přitisknu si ruku na pusu a ona se rozesměje.

Ale potom si povzdychne. „Takže jde o tohle. Moji kámoši jsou hrozně queer.“

„To ty taky.“ Zarazím se a nakrčím čelo. „Panebože. Oni si myslí… Já nechci, aby se v mojí přítomnosti cítili nepříjemně nebo…“

„Immy, přestaň s tím. Nikdo si nemyslí, že trpíš queerfobií.“ Zavrtí hlavou a usměje se. „A ano, vím, že jsem queer. Že si zasloužím úctu. To platí. Jenom, když vidím, jak… Já nevím. Oni to mají všechno vyřešené, chápeš?“

„No…“

„Třeba Kayla,“ vysvětlí. „Prošla coming outem už na základce. V osmičce vzala na ples holku a políbila ji na tanečním parketu. Přímo ve školní tělocvičně.“

„Ty jo, hezké!“ plácnu a protočím panenky ještě dřív, než to dořeknu. Kdykoli promluvím o líbání s holkami, hlas mi poskočí o oktávu výš – což totálně nedává smysl, vždyť jsem čtyřiadvacet hodin denně obklopená queer kámoškami. Vím, že to Gretchen občas leze na nervy. Ačkoli jindy zase prohlašuje, že je to rozkošné a že jsem nevinná jako mamka na prvním setkání LGBTQ+ lidí a jejich rodin. Jenom si kvůli tomu připadám trochu trapně.

Možná že rozpaky jsou jeden z těch maloměstských zlozvyků, které se musíte odnaučit. Protože když nepočítám Pride klub, není Penn Yan žádným queer rájem. Nedokážu si představit, že by se na tanečním parketu v tělocvičně naší střední líbaly dvě holky. Prostě mi to nejde do hlavy. Vím, že v mém ročníku byl jeden nebo dva gay páry, ale rozhodně to nevytrubovali do světa. Netajili se tím, ale taky nechtěli být středem pozornosti.

Navíc všichni z Pride klubu mluví o tom, jak je těžké chodit s lidmi z naší školy. Podle Gretchen tkví problém v tom, že v Penn Yanu se každý zná s každým. Nemůžete se zrovna držet za ruku s děvčetem v jídelně, když se vaši učitelé znají s vašimi homofobními rodiči. Tedy hypoteticky řečeno, protože Gretchenina mamka není homofobní a naši taky ne. Jenže homofobie tak nějak dokázala prosáknout do místní atmosféry. Dokonce ani Edith, která si žádným coming outem v podstatě procházet nemusela, před Zorou s žádnou holkou nechodila.

Fakt bych si přála, abych z těchto věcí nedělala takovou vědu.

„Takže takhle to měla Kayla,“ pokračuje Lili. „Tessa měla na střední holku a Mika taky. Mika vlastně už na základce. Se stejnou holkou chodil·a celých pět let. A Declan je z Manhattanu, takže kdo ví? Ale určitě toho má za sebou hodně. Nemůžu si pomoct, zkrátka se cítím méněcenně, víš?“

„Protože jsi s nikým nerandila?“

S Lili jsme o tom často vtipkovaly. Že jsme v klubu s názvem Navždycky samy. Žádní kluci. Žádné úlety. Prostě dvě věčně nezadané kámošky, které tráví daleko víc času se zvířaty než s opačným pohlavím.

Ne že bych nechtěla kluka. Chtěla jsem ho. Chci. Ustavičně se mi stává, že se do někoho zamilovávám a odmilovávám. Jen o tom moc nemluvím a ani s Gretchen, ani s Lili se nepouštím do podrobností. Zamilovanost mi vždycky přišla jako naprosto soukromá záležitost. Vím, že je to divné. A rozhodně to působí trochu osaměle. Nicméně si nemyslím, že bych se kvůli tomu, že jsem single, někdy cítila méněcenně.

„Proto ne.“ Lili se zamračí. „Ne tak docela. Jenom si občas připadám jako úplný zelenáč. Když jsem sem přišla, o mojí orientaci se vědělo jen tři měsíce.“

„Tvoji kámoši by tě za to neměli soudit.“

„Nesoudí.“ Lili se odmlčí. „Tak nějak jsem jim nakecala, že jsem oznámila coming out už na střední.“

Teď se ocitám v neznámém terénu. „Lidi fakt zajímá, kdy si člověk projde coming outem?“

„Moje kámoše určitě ne.“ Lili si skryje tvář do dlaní. „Já nevím. Zachovala jsem se jako úplná blbka a… Tak jo.“ Než ruce odtáhne, krátce, tlumeně zasténá. „Musím ti něco povědět.“

Najednou je tu zase léto – ten červnový nedělní večer. Lili se musela zastavit na mejdanu svojí kamarádky Brianny, která právě odmaturovala. Večírek byl podle očekávání děsně nudný a trapný, a tak jsme odešly dřív. Lili mě vezla domů. Vzpomínám si, že pršelo, vlastně spíš jen mrholilo, a mě jaksi hypnotizovaly kapky stékající po okénku spolujezdce. A pak Lili zastavila na červenou na hlavní třídě a zničehonic mě oslovila jménem.

„Tak nějak si myslím, že jsem pan. Jakože pansexuálka.“

Když to pronášela, hleděla přímo před sebe, a jakmile na semaforu naskočila zelená, nezaváhala a jela dál. Ale kousala se do rtu stejně jako teď, takže se musím ptát…

„No…“ Nervózně se zasměje a já se vrátím do přítomnosti. Do Liliina pokoje na koleji. Musí mi něco říct. „Slib mi, že mě nebudeš nenávidět.“

Směju se. „Slibuju, že tě nebudu nenávidět.“

„Ehm. Možná budeš.“ Zamrká, stiskne rty a opravdu rychle spustí: „Dobře, stalo se to během seznamovacího týdne. Všichni se poflakovali u mě na pokoji a nějak přišla řeč na randění. Tak jsem tu seděla, nic neříkala a připadala si jako podvodnice…“

„Ty přece nejsi podvodnice!“

„Já vím! Vím, že je to směšné. Ani netuším, co se mi v tu chvíli honilo hlavou, ale asi jsem prostě chtěla, aby mě brali jako sobě rovnou. Takže jsem plácla, že už jsem s holkou chodila. Akorát, Immy, jsem to pronesla tak, že jsem tomu nevěřila ani já sama. Jakože vůbec.“

„Tys… A mysleli?“

„Aha!“ Zrudnu. „Ona si myslela…“