Copyright © Aleš Dostál, 2017, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0192-4

Obsah

Zaživa a za hotové

Přednostní právo

Dva za cenu jednoho

Na sedm dílů

Luboš z Léska

Doktor z hor

Antiobora

Předem nakreslená trofej

Rodinná anamnéza

Uspaný a utopený

Spolupracující obviněný

Na čekané

Zaživa a za hotové

Když si drobná paní Mázová něco umanula, nejel přes to vlak. Právě stojí na nejvyšší příčce žebříku dvojáku a sundává ze skob trofeje jelenů. Jakmile vyhákne drátěné poutko na lebce, parohy změní těžiště a ohýbají stařenku do hrozivého úhlu. Naštěstí dole stojí mohutný emeritní hajný Arnold Máza a dává parohům záchranu.

„Malovat ve sto padesáti je kravina,“ mrmlá polohlasně.

„To už jsi říkal ve sto dvaceti,“ odpoví mu briskně jeho žena ze žebříku.

„To jsme nemalovali patnáct let, to to ale uteklo,“ diví se hajný.

Marie Mázová načala spodní řadu trofejí. Mezi parohy jsou nataženy pavučinové mosty jako fixní lana na Everestu.

„Spíš mi řekni, jak dlouho ještě chceš ty kosti shromažďovat?“

„To nejsou kosti, ale trofeje,“ poučil ji po sté. Marie však tvrdohlavě a naschvál říkala chodbě a přilehlému schodišti kostnice. Právě se jí podařilo nadzvednout největší trofej dvanácteráka a ani ji nestačil vychýlit z osy.

Arnold po něm dychtivě sáhl. „Toho jsem střelil jako prvního, když jsme slavili šedesátiny.“

Počítat narozeniny součtem let je napadlo tenkrát snad poprvé, protože se narodili nejen ve stejný rok, ale i měsíc. A šedesát bylo tak neuvěřitelně vzdálené číslo v jejich třiceti, že to vypadalo i nereálně. Kdo by se dožil šedesáti, proboha? Teď jim každému bylo o patnáct víc, dohromady o třicet, a chystali se malovat byt.

„Kosti nebo trofeje, to není podstatné, ale jak dlouho je chceš schovávat? Co si myslíš, že se s nimi stane potom?“ pokračovala v myšlence. Neznámá, a přitom nedaleká budoucnost, které začali říkat „potom“, se v jejich slovníku začala objevovat stále častěji. Prozatím se jim však to neznámé „potom“ úspěšně dařilo oddalovat.

Arnold vynášel trofeje do zahrady a ukládal je podél plaňkového plotu. Byl květen, v ranním slunci se v sytě zelené trávě rozsvěcovala žlutá světýlka pampelišek. Arnold do té trávy stavěl lebky jelenů, jako by je chtěl zasadit. Když je potom poléval vodou ze zahradní konvice, usmál se nápadu, který řekne sousedovi. Určitě ho odněkud ten dotěrný chatař pozoruje.

Zasadím osmeráka a vyroste mi dvanácterák.

Dvanácterák stál mimo řadu, opřený o kmen jabloně. Byl to jeho největší, a přitom první úlovek. Střelil si ho ke třicátým narozeninám a na výstavu trofejí šel jako úhyn. Jak však uhynul, se tenkrát mohl svěřit jen Marii.

Ta právě vyšla na zahradu. Jelen se za těch pětačtyřicet let jenom zaprášil a stačila konev vody, aby vypadal opět svěže. Marie se však za tu dobu celá zmačkala a sesula.

„Pamatuješ si na něj?“ Marie měla stále ještě dobrou paměť na podstatné věci, ale lebky jelenů mezi ně nepočítala. „Jak tak dlouho smrděl,“ snažil se jí připomenout. „Jestli je nenecháš dobře vyschnout, tak budou smrdět všichni,“ řekla mu na to věcně.

Za chvíli se na zahradě objevila znovu. Vypadala jako babička nesoucí z lesa náruč dříví. Jako řádně nasupená babička, protože mu pod nohy vysypala hromádku jeleních shozů. Zazvonily opravdu jako suché dubové větve.

„To musí taky pryč, je toho plná skříň, nevím, na co schováváš tyhle krámy? To si s nimi usteleš v té černé bedně?“

Na vrchu hromádky zůstal ležet tmavě hnědý paroh s korunou vyleštěných špicí jako ze slonoviny. Arnold ho s údivem a překvapením zvedl, tak jako tenkrát u plotu staré školky. Potom prohrábl hromadu, a když nenašel párový, nezvykle hbitě vběhl do domu a vrátil se s další plnou náručí těch kostních útvarů.

Byl tam, a tak s každým parohem v jedné ruce spěchal zpátky za ženou.

„Doufám, že si alespoň pamatuješ, kde jsme našli tyto dva,“ zeptal se a hned pokračoval, „byli jsme s Maruškou, měla tak tři roky, vezl jsem ji v kočárku. Kdo to kdy viděl, s kočárkem hledat shozy! Jeden shoz ležel před plotem a jelen s tím druhým na hlavě ležel někde ve školce, a jak přeskočil plot, upadl mu.“

„Já si zase pamatuji, kdy dostala Maruška zápal mozkových blan. Ty to víš?“ zchladila jeho nadšení ze vzpomínky Marie.

„V první třídě,“ hádal.

„Ve třetí, v první měla spalničky!“

Teplé slunce už naplno probudilo všechny pampelišky a zahrada zežloutla. Soused za plotem právě vytahoval sekačku. Jeho zahrada byla světle zelená a hladká po včerejším holení, ale on se připravil, kdyby snad nečekaně nějaké stéblo povyrostlo. Nahlédl přitom zvědavě přes plot.

„Tak co, vyhnal jste jeleny na pastvu?“ zavolal.

„Budete zase holit?“ odpověděl Arnold jedovatě. Z plechového rachotu sekačky ho pokaždé rozbolela hlava. Sám snad jako poslední z vesnice používal na krácení trávy kosu. A taky už jenom na jejich zahradě rozkvetly začátkem června kopretiny. Kosa se do trávy zakusovala s tichým zasyčením a jediný zvuk vydávala při podvečerním naklepávání. Pravidelné a rytmické zvonění se neslo vesnicí jako umíráček. A za dva dny to na jejich zahradě vonělo jako v čajovně.

Dvanácterák oddělený od tlupy ostatních stál před ním, opřený o kmen jabloně. Asi by tu nestál, kdyby nebylo tenkrát o pět let staršího a o deset protřelejšího kolegy Libora Šrámka.

Libor ho asi po roce společné služby pozval domů, aby se pochlubil trofejemi tří velkých jelenů. Arnold nechápal, kde ve svém věku k takovým trofejím přišel, protože personál mohl lovit jen špičáky a někdy první věkovou třídu. Závistí skoro přestal dýchat. Jeden z těch jelenů byl obzvlášť raritní, na jedné straně lodyha s korunou, na druhé jen dlouhá, ostrá špice.

„To jsou úhyny,“ vysvětlil Libor rychle, když viděl, jak kolega bledne.

„Všechny jsi je našel?“

„Všechny,“ odpověděl Libor jaksi tajemně a vytáhl ze skříně lahvičku slivovice. Pili a dívali se mlčky na trofeje, ale po třetím kalíšku to v Liborovi začalo bobtnat a kvasit a musel to říct. Stejně se jednou chtěl někomu svěřit. Vybral si Arnolda.

„Taky můžeš takové najít.“

„Jak bych mohl, to přece musí být veliká náhoda.“

„Tak jí pomůžeš.“

Arnold stále nechápavě civěl. Libor mu před očima zalícil imaginární puškou. „Prostě ho střelíš a potom najdeš!“

„Ale nemám povolenku,“ nechápal Arnold.

Libor se chytil za hlavu. Zřejmě si vybral poněkud pomalejšího žáka. Ještě několik kalíšků vypili, než natvrdlý a naivní Arnold pochopil. Nejde přece o zvěřinu, ale o trofej. Střelit ho musí tak, aby zůstal ležet v některé z těch nekonečných smrkových houštin a nenašel ho tak dřív nějaký houbař nebo turista. Označí místo a nechá ho zetlít.

„A to jako proč?“ opět vyzvídal Arnold.

„Protože nikdy přece nenajdeš čerstvě uhynulého jelena a za druhé už potom nikdo nepozná, jak vlastně uhynul. Nikdo se nebude v té zdechlině hrabat!“

Arnold ten den odcházel od kolegy nejistým krokem a se stejně znejistělou duší.

Asi to opravdu jinak nejde, pomyslel si. Pokud nechci, aby po mně zůstala prázdná zeď, není jiné cesty.

*   *   *

Soused nastartoval sekačku, protože objevil na trávníku tři neusečená stébla. Marie vyšla na zahradu a donesla smířlivě kávu. Začínalo příjemné jarní dopoledne, slunce stálo nad východním lesem a opíralo se do zdi, pod kterou právě seděli.

„Tak jsme se dožili dalšího jara,“ řekla Marie do řevu sekačky odvedle.

„Co já jsem tenkrát zažil strachu,“ pokračoval Arnold ve svých vzpomínkách a ukázal na trofej u jabloně.

„Ty ses bál jelena?“

„Já jsem ho nesměl střelit, pochopíš to?“

„Ne, tak proč jsi ho střelil?“

„Ty už si nevzpomínáš, jak se nám ten jeden lovecký host posmíval, když u nás uviděl na zdi jen dva špičáky? Koupit to tenkrát nešlo a stejně jsme neměli peníze.“

„Mohl jsi sbírat známky,“ řekla Marie suše. To konečně mohl. Bylo by to skladnější a nemusel by je jednou za patnáct let vynášet ven a omývat od prachu.

Kdoví, jestli mezi filatelisty taky existuje tak posedlá závist, jaká někdy potká lovce trofejí. Proč si myslivci zrovna závidí preparované hlavy, a ne například metráky zvěřiny nebo kilometry klobás? Zvláštní… Každopádně si teď zcela živě vzpomněl, jak se tenkrát doslova styděl, že nemá pořádného jelena na stěně, a už mu bude třicet let.

Tenkrát začal stále častěji myslet na způsob Liborových lovů, až se rozhodl, že to zkusí. Ale jenom jednou, slíbil si předem.

V říji toho roku bylo hodně loveckých hostů, jeleni se stříleli i postřelovali a nedohledali, ideální zmatek pro jeho plán. Mezi doprovodem loveckých hostů měl dva dny volno a věděl, že v lese bude taky sám. Jeho úsek byl volný a nahoře na Ostrém vrchu troubil jelen uprostřed rozsáhlé smrkové mlaziny. Nevycházel ven, a tak musel lovec za ním. Přesně podle Liborova scénáře.

Přesto se Arnold klepal strachem, i když věděl, že v okruhu dvou kilometrů nikdo není. Jelena uprostřed mlaziny našel na prolámané světlince s nevelkým harémem laní. Ani se raději nedíval, čím končí jeho dlouhé lodyhy paroží, protože u úhynu je to jedno. Úhyn může být i chovný. Znovu mu hlavou prolétl posměšný úšklebek stejně starého loveckého hosta, jakéhosi aparátníka: „Hajný, a nemá pořádného jelena!“ A přitom s jeleny zachází. Dokonce to vypadalo jako Arnoldova lovecká neschopnost a nemohoucnost.

Ještě chvíli se v duchu pobízel. Konečně zvedl kulovnici a namířil doprostřed tmavé hřívy jeleního krku. Naučeným pohybem sáhl do kapsy pro nůž, než si uvědomil, že tento úlovek se nevyvrhuje, ten se nechává v celku. Chtěl si taky sáhnout na paroží, ale včas ucukl. Mohl by zanechat otisky prstů. Ještě se podíval, zda nábojnice zůstala pod závěrem, a schoval ji do kapsy.

Pak chvíli stál a ujišťoval se, že po osmi letech služby na toho jelena má mravní nárok. Vzal si jen to, co by legálně nedostal. Kolik jen doprovodil hostů! Kolik zim se brodil sněhem ke krmelcům! I kdyby šel odlov koupit, stejně by na něj z tak nízkého platu nenašetřil. Číšníci taky měli nízké platy, protože se počítalo s tím, že to dorovnají spropitným.

Les vzal, les dá, říkával jeho strýc po dlouholeté službě.

Zpátky ke svážnici couval a značil si cestu hromádkami kamení. Na okraji mlaziny zlomil útlý kmínek břízy, protože zlomené břízky si nikdo nevšimne.

Teď už nezbývalo nic jiného než měsíc čekat, až jelena může „najít“. Nejhorší by ovšem bylo, kdyby ho mezitím našel někdo jiný. Arnold to nevydržel a několikrát si za ten měsíc prudký výstup na skoro kilometr vysoký Ostrý vrch zopakoval. Našel břízu, po mohylkách se v předklonu nasoukal až na místo činu.

Byl tam, postupně načínán liškami, odpočíval v pokoji.

Když nadešel termín, měl už Arnold v lese schovanou sekeru. S kapesníkem jako rouškou odsekl hlavu a nechal kočímu na voze nález dovézt na hájenku. Kolegové se pak přišli podívat, jak ve velikém hrnci nad ohněm na dvoře vyvařuje lebku uhynulého jelena. Nechápali, kdo mohl ukončit život nadějného jedince, který podle všech regulí měl ještě čtyři roky právo na život.

Libor byl jako vždy po ruce, aby vysvětlil, kolik jelenů zesláblých po říji se stane obětí mladých a nevybouřených špičáků, kteří jim vrátí to, co jim vládci tlup působili v říji. Stačí jen jedno píchnutí ostrých špic na to správné místo. Libor to musel vědět ze všech nejlíp, protože měl doma už několik takových úhynů bez zjevné příčiny. Taky jediný se přitočil k Arnoldovi a pošeptal mu: „Lovu zdar.“

Arnold se zvedl a vrátil trofej do tlupy k ostatním. Když ji držel, podvědomě přičichl k lebce. Tenkrát se nemohl hnilobného pachu zbavit, a tak ji tajně kropil jediným parfémem, který manželka měla pro slavnostní příležitosti.

Cestou zpátky k lavičce nemotorně a klopotně překračoval hromádku shozů. Jeden dlouhý očník ho bolestivě píchl do lýtka. Chtěl se mu pomstít levačkou, ale kopl vedle, zakopl a přepadl přes parohy jako žok. Marie to viděla z lavičky, ale rozesmála se teprve poté, když se mu podařilo postavit se na čtyři a Marie věděla, že nemusí volat sanitku.

Tak to už zpátky nosit nebudu, rozhodl se v tom psím postoji. Až přijde „potom“, tak s tím děcka stejně naplní první volnou popelnici. Jsou to jen sběry shozů, trofeje jsou přece jen něco jiného.

Vzpomínky a příběhy. Trofeje jsou skalpy přemožených zvířat. Trofeje dělají z obyčejného muže lovce.

Arnold si vzpomněl, že má v peněžence vystřižený inzerát o výkupu shozů, a když se mu podařilo bez úhony dostat do vzpřímené polohy, našel ho a zavolal tam. Bylo to necelých sto kilometrů, jsou doma a může přijet.

U jejich branky právě zastavila dodávka s duhově vyvedenou reklamou na malby a tapety. Chlapík z auta vynášel barvy a žebříky a Arnold opačným směrem nosil náruče jeleních shozů. Naplnil kufr Favoritu a ještě musel použít zadní sedadla.

Marie je pozorovala oba. Malíře s uspokojením, Arnolda s údivem.

„Stěhuješ se?“

„Jenom do odpoledne.“

*   *   *

Za dvě hodiny už přejížděl po železném mostě přes Bečvu a v Tovačově zahnul za kostel, jak si z telefonického hovoru pamatoval. Vjel do dvora a žasl. Na dvoře stály dvě dlouhé řady lebek jelenů na hrotech paroží. Vypadalo to, jako by jeleni dělali stojky.

Za nimi vyčnívaly zpoza kamenné zdi hřbitova mramorové kostky honosných hrobů bohatých hanáckých sedláků. Nad věží Tovačovského zámku nehybně stálo žluté květnové slunce.

„Mohu se podívat?“ zeptal se Arnold, protože tolik jeleních trofejí neviděl ani na jedné okresní přehlídce. Chlapík souhlasně přikývl a sám si z Arnoldova auta vynášel shozy na váhu pod kůlnu.

Jelení trofeje v úhledné řadě se o sebe opíraly nosy a většina ještě měla drátěná očka na pověšení.

„Odkud to máte?“ zeptal se Arnold, když chlapík procházel kolem.

„Všechno jsou to pozůstalosti.“ Proto tam zůstala ta poutka, pomyslel si Arnold a představil si všechny ty vdovy, tak jako dnes Marii, jak stojí na žebříku a sundávají to nejhodnotnější, co jim po manželovi zůstalo.

„To vám dovezou?“

„Jak je toho víc, tak jezdím sám,“ zavolal chlapík od váhy.

Arnold musel jít kolem jelenů v předklonu a s mírně vytočenou hlavou, aby si paroží jelenů prohlédl. Náhle se zastavil, protože se mu zdálo, že podobnou trofej už někde viděl. Na jedné straně koruna, na druhé dlouhá špice. Zvedl hlavu k lebce. Na kostěném patře horní čelisti bylo tužkou ještě čitelné jméno, jak se popisovaly trofeje na přehlídky.

Libor Šrámek, úhyn.

Rozbušilo se mu srdce. Těch Šrámků tu stála celá řada, z toho pět úhynů.

„Odkud máte tyto?“

„Měděná, tam jsem byl před týdnem!“

„Za křižovatkou vlevo?“ ptal se Arnold třesoucím se hlasem.

„Vlevo a třetí barák po pravé straně. Zelené okenice,“ pamatoval si přesně ten výkupčí.

Už nebylo na co se ptát. Možná, zda visely v tom pokoji s velkými kachlovými kamny, nebo je Šrámková taky vynesla na dvůr, jako dnes jeho Marie. Ale my jenom malujeme, pomyslel si úlevně, zato Libor už má vymalováno. Zaživa by je nikdy neprodal.

Prošel znovu kolem Liborových trofejí, jako by dával čestný pozdrav nastoupené jednotce. Konečně jako kosti tu zůstanou napořád, jenom v jiné podobě. Třeba jako nohy parohového křesla nebo gauče.

Tak Libor už to má vyřešené. Arnold se vrátil k výkupčímu pod dřevěný přístřešek. Na zemi tam bylo jen tak nedbale a bez úcty položených pět mohutných mufloních trofejí.

„To vykupujete i rohy?“

„Ále, včera jsem byl pro pár jelenů a paní mi je přihodila jen tak zadarmo. Teď je musím prodat. Nemáte zájem?“

Arnold zvedl prvního muflona s nebývale tmavými až černými rohy. Takové měli mufloni na polesí Uhlířský vrch.

Sám se s muflony seznámil na svém druhém působišti. Tam se taky k trofejové zvěři vůbec nedostal, tak se spokojil s jedním úhynem. Zdaleka však nebyl tak mimořádný jako ten, který držel v ruce. Délka tak devadesát centimetrů, krásná rozloha, určitě daleko za zlatou medailí. Ze zvědavosti hledal na patře jméno lovce, ale nebylo tam nic. Asi nebyl na přehlídce trofejí, které za jeho časů byly povinné. Další kusy byly stejně anonymní, stejně chybělo poutko na zavěšení. Ani lebky nebyly zažloutlé působením světla.

Výkupčí už asi tušil jeho otázku, a tak hledal v notýsku. „Nějaká Kovandová.“

„Z Uhlířova?!“ vyhekl Arnold.

„Přesně tak!“

Franta Kovanda byl jeho kolega na druhém působišti, ale to nemůže být on, protože si s ním ještě před měsícem telefonoval. A byl stejně starý jako já, pomyslel si Arnold, jako by se ujišťoval, že se sám dosud pohybuje v oblasti živých.

U Franty byl doma několikrát, ale nikdy tam žádného muflona neviděl. Na zdi měl jen jakoby z povinnosti dva jeleny a pár srnců. Je však pravda, že na jeho úseku byli nejlepší mufloni a Franta vyhledávaným průvodcem.

„Franta doma žádné muflony neměl,“ řekl polohlasně.

„Já jsem neříkal Franta, ale Kovandová. Prosila mě, že má týden po pohřbu a chce malovat, tak jsem si těch pár srnců a dva jeleny sundal ze stěny. Ty muflony měla na půdě v takové truhle, tak mi je dala za cestu.“

Proboha, to bych do Františka neřekl, zaúpěl v duchu Arnold.

„Nevíte, na co zemřel?“

„Pane, já vykupuji paroží a ne nebožtíky, na to je zase pohřební služba,“ odpověděl chlapík a podal mu lístek s vyúčtováním. „Tak to máte třicet dva kilo jeleních a tři kila daňčích, může to být v eurech?“

„Jistě,“ přikývl zamyšleně Arnold a bez počítání přijal bankovky. Stejně je nechá u hospodského Lojzy, protože ten si chtěl za eura koupit auto. Možná budu mít předplaceno na měsíc pobytu, pomyslel si Arnold úlevně.

„A kolik dáváte za paroží na lebce?“

„Deset euro za kilo.“

„A přijedete sám?“

„Jistě.“

*   *   *

Vrátil se domů a byl docela vítán. Marie mu donesla oběd na stůl pod jabloň.

V hlavě mu vířil kolotoč myšlenek. Oba kamarádi, které znal od začátku své služby, už počítají stromy v revíru, který je napořád. Na „potom“.

Kdybych dostal za jelena průměrně třeba tisíc korun, přidala se druhá myšlenka, nebylo by to k zahození.

Dojedl polévku a byl rozhodnutý. Vběhl do domu. Malíř právě začínal sádrovat.

„Ty skoby přijdou všechny pryč a můžete je zasádrovat,“ poručil rozhodně.

Potom nadzvedl fólii na stole a vydoloval telefon. Z peněženky vytáhl ústřižek inzerátu.

„To jsem já,“ představil se, „ráno jsem vám přivezl shozy. Já bych tedy dal i trofeje. Je toho dost. Vykupujete doufám zaživa?“

„Zaživa a za hotové,“ odpověděl mu chlapík a zapsal si adresu, kterou mu Arnold nadiktoval.

Přednostní právo

František seděl na silné větvi okrajového dubu a čekal na setmění. V protější stěně lesa stála kazatelna, kterou jako myslivecký hospodář osobně stavěl před pěti lety. Tehdy si ještě myslel, že je to navždy. Stačila však jedna revoluce, kterou ještě sám ve vesnici rozcinkal, a místo na kazatelně sedí na větvi.

Sedí tu a není mu dobře. Snaží se vžít do nové role, kterou mu život nachystal. Jediná spravedlnost, která existuje, je spravedlnost boží, on však nemá tolik času, aby na ni čekal. Jediné právo, které mu zůstalo, je morální. Jediné, čím se může bránit, je to, že může přednostně škodit.

Tak mu to poradil jeho starý pan učitel, kterému se v hospodě svěřil. Prý by tady pomohla ještě jedna revoluce, která by napravila chyby té minulé. Tentokrát by to však musela být zase socialistická, která by všechno znovu vrátila na novou startovní čáru. Ale to se nestane. Tak pomůže jenom odboj. V pořadí už čtvrtý.

Čtvrtý odboj.

Třicet let do této honitby chodil, zná každý kámen, každou stezku a dnes poprvé tu sedí v nové roli. Jako pytlák. Spíše jako mstitel. Nepytlačí ani pro trofej, ani z hladu, ale aby se pomstil. Vyčerpal všechny možnosti, odvolával se proti výběrovému řízení na pronájem honitby, začal se soudit s Pozemkovým fondem kvůli nevydaným pozemkům. Zatím dosáhl pouze toho, že s ním v hospodě u stolu zůstal sedět jenom osmdesátiletý pan učitel.

Srnčí začalo vycházet. Bylo čerstvě po říji, tak se za čiplenkou rozeběhli jen dva nadějní mladíci. František seděl na větvi těsně u kmene, takže se mohl pohodlně opřít zády, skrčit koleno a dobře se ustálit.

Když si řekl, že Brodskému každý rok ustřelí pět srnců jako nejmenší možnou satisfakci, bylo mu jich zpočátku líto. Ale pan učitel mu opět vysvětlil, že to je normální, protože na každou revoluci doplácí zvěř víc než lidé. A on, František Mrlina, už zaplatil dost.

Zamířil na bližšího vidláčka, nadějného ročka, už chtěl natáhnout napínáček, ještě to však odložil. Stále je dost světla, není kam spěchat. Ještě si vlastně musel znovu v duchu projít, zda jeho plán nemá mezeru.

Je pátek a jako každý jiný pátek odjíždí Brodský, kterému ovšem nikdo neřekne jinak než „Stalin“, s manželkou do města nakoupit a potom se zastaví u dcery. Jako prarodiče jsou jistě skvělí, protože si obvykle přivezou vnuky na víkend domů. František mu přes údolí vidí až do dvora, takže ví, že už odjel.

Až srnce střelí, tak ho nevyvrženého stáhne lesem k cestě. Vrátí se a půjde okrajem louky, skrytý pod převislými větvemi krajáků, až do své zahrady. Bez pušky potom pro srnce zajede autem. Vyvrhnout až doma, vývrh zakopat a srnce pověsit do sklepa.

Plán je dokonalý a opravdu nemá chybu. Až na to, že se Františkovi do toho vůbec nechce. Na této louce přitom za ta léta střelil nejmíň dvacet srnců, ale na žádného neměl tak přesný bodový scénář.

Stačilo ale, aby si oživil, jak se současný nájemce honitby „Stalin“ tajně přihlásil do výběrového řízení na pronájem honitby jako fyzická osoba, když přitom znal cenovou nabídku mysliveckého spolku, jehož byl členem. A když to vyhrál vyšší nabídkou, řekl všem bývalým kolegům „děkujeme, odejděte“. František byl rád, že si to připomněl, protože přestal otálet.

Druhý ze srnečků se vracel zpátky do lesa, a když se na okraji na okamžik zastavil, dostihla ho tam kulička z Františkovy kulovnice. Podle původního plánu mělo následovat stažení srnečka dolů k cestě, ale František měl náhle před očima údiv všech členů mysliveckého sdružení, když jim oznámil, kdo výběrové řízení vyhrál. Návalem bezmocného vzteku při této vzpomínce František zapomněl na opatrnost, uchopil srnce za parůžky a táhl ho přímo domů, k zadní brance zahrady.

Bylo to koncem listopadu roku osmdesát devět, v Praze se schylovalo ke generální stávce, u nich v Jůzové možná tak ke sněžení.

„Pokud tady nic neuděláme, tak nás přičlení k Sovětskému svazu,“ řekl Františkovi, který pracoval jako mechanizátor Státního statku, jeden z jeho traktoristů. Kdo jiný by měl něco udělat než František, který při ranním rozdělování práce přidával pětiminutovku zpráv z večerního vysílání Svobodné Evropy.

František šel za předsedou Národního výboru, kterému už tenkrát neřekli jinak než Stalin, aby veřejným rozhlasem vyhlásil zasedání Občanského fóra v obci a uvolnil k tomu účelu zasedací místnost.

„Zájmovou činnost si dělejte v hospodě,“ řekl mu „Stalin“ ve dveřích.

Když v Praze zpívali z balkónu Melantrichu Kde domov můj, František na psacím stroji psal pozvánky na ustavující schůzi OF Jůzová. Ještě ten večer je potom, doprovázen štěkotem psů, při baterce roznášel do poštovních schránek.

Když se v hospodě U Kaštánku druhý den sešli, stejně to bylo jen obvyklé osazenstvo posílené o několik energií překypujících učitelek.

František ještě nestačil přivítat přítomné, když do hospody vtrhl „Stalin“ s příslušníkem VB Koňadrou. Bez zeptání Františka přerušil uprostřed věty, pochválil všechny, že se scházejí v rámci aktivit Národní fronty, a žoviálně řekl Františkovi: „Pokračujte…“

V Praze zpívali Nad Tatrou sa blýska a hospodou U Kaštánku v Jůzové šlehl záblesk fotoaparátu. Paní učitelka Mládková si je oba právě vyfotila na památku starých časů.

„Odevzdejte okamžitě fotoaparát, tady je fotografování zakázáno, jste nepovolená akce,“ vykřikl Koňadra a sklidil smích. Jen do té chvíle, než vytrhl aparát z ruky své bývalé učitelky. To už všichni ztichli.

„To jsou ty vaše stalinistické metody,“ vykřikl František fistulí a na tváři mu naskákaly rudé skvrny, jako vždy při rozčilení.

„Pokračujte,“ odpověděl mu na to blahosklonně „Stalin“, protože ještě nechápal, že se tady lámou dějiny.

Lámaly se ovšem, aniž to kdokoliv ze zúčastněných tušil, především k jeho prospěchu.

František už vstupoval do předsíně a pověsil kulovnici na věšák. Tak tu visela minulých třicet let, teď si však uvědomil, že by měla mít nyní nějaké jiné místo. Někde na půdě za trámem nebo ve skrýši pod podlahou. Zatím ji sundal a strčil v obýváku pod gauč.

„Tak dobrý, jedem pro něj,“ vyhrkl nedočkavě syn Franta, který měl otcem nařízenou pohotovost.

„Nejedeme.“

„Nepřišel?“

„Visí ve stodole.“

„Měl jsi strach?“ zeptal se dvacetiletý syn padesátiletého otce. Byl zasvěcen do příběhu „Stalin“ už jenom proto, že poslední dva roky o ničem jiném neslyšel. Když otec neodpovídal, tak to zkusil jinak.

„Je ti alespoň o trochu lépe? Pomohlo to?“

„Ještě nevím.“

„Tak příště půjdu já,“ navrhl syn.

„Nemůžeš, protože nemáš lovecký lístek.“

Malý Franta se na otce udiveně podíval. Bývalému mysliveckému hospodáři teprve teď došlo, že k tomuto způsobu lovu ho opravdu nepotřebuje.

„Vidíš, to mi nedošlo,“ řekl a oba se rozesmáli.

Když „Stalinovi“ došlo, že na Václavském náměstí necinkají klíči jen ztroskotanci a zaprodanci, nabídl Františkovi zasedací místnost MNV. František jako mluvčí Občanského fóra nabídku pokorně přijal, protože si myslel, že tímto projevem staré myšlení ustupuje novému. Taky si myslel, že nic už nebude jako dřív, protože si dovezl z okresního sněmu hnědobílé plakátky s portrétem chlapíka s delšími vlasy a výzvou Havel na hrad. František roznášel plakátky, a kudy chodil, tudy lepil. Jeden dokonce na nálevní pult hospody přilepil tak dobře, že tam drží dosud. Havel šel na hrad a František se stal vedoucím střediska Státního statku a místostarostou obce.

„Stalina“ už potkával jen na schůzích mysliveckého sdružení. On jako hospodář a „Stalin“ jako obyčejný člen. Františkovi dokonce někdy bylo líto, že mu i po revoluci zůstala hanlivá přezdívka po diktátorovi. A že mu tak někteří už začínají říkat docela otevřeně.

„Bylo vám to, pane Brodský, zapotřebí lézt tenkrát do té zločinecké strany? Vidíte, jak to dopadlo,“ řekl mu jednou po myslivecké schůzi téměř konejšivě. Málem se uřekl, vše je odpuštěno, milý brachu, ale Brodský-Stalin byl přece jen o deset let starší.

František měl svůj velký vzor nalepený i na pultu hospody a věřil, že pravda a láska zvítězí. A že nejsme jako oni.

František chtěl srnce nechat viset ve stodole, ale syn se ženou ho přemluvili, ať ho raději pověsí do sklepa. A taky by příště měl dodržet původní plán a pro zvěřinu si zajet autem, radil mu syn. Někdo by ho přece jenom mohl vi-dět. Jestli ovšem ještě nějaké příště bude chtít mít.

„Jistě, myslíš, že mu to mohu odpustit?“ vybuchl František nepřiměřeně.

„Jestli za to všechno ovšem může jenom ,Stalin‘,“ řekl tiše, spíše pro sebe jeho syn.

„A kdo jiný než on a ta jejich strana?“

„Pokud vím, otče, píše se rok devadesát tři a ta jejich strana nevymyslela Pozemkový fond ani pronájmy honiteb,“ dovolil si oponovat dvacetiletý vysokoškolák František mladší.

„Jdu do hospody,“ odpověděl vztekle jeho otec.

„To uděláš dobře,“ řekla Františkova žena, protože se bála, že opět začne ten stálý kolotoč, kdo za to může, že je teď František nezaměstnaný a nemůže sehnat odpovídající místo, a v zemědělství, kde celý život pracoval, už vůbec ne.

František U Kaštánku dlouho nebyl, a tak ani nevěděl, jak dramaticky se změnil zasedací pořádek. Stůl, za kterým sedávali s myslivci, se po konci vlády jedné strany stal pomyslným kulatým stolem pro Občanské fórum a teď je útočištěm pro nezaměstnané. Františkovo místo v čele kupodivu ještě nikdo nezabral, ale jinak osazenstvo podstatně zřídlo. V rohu hospůdky sražením dvou stolů teď vznikla nějaká nová komunita, kterou neznal. Každopádně se tam přestěhovalo několik jeho kolegů a bývalých podřízených.

U jeho stolu ale byl osmdesátiletý pan učitel, Františkův přítel a rádce.

„Kde jsi byl tak dlouho, na Letné?“ zavolal na něho Lojza od rohového stolu, „zapomněl jsi tady kámoše,“ dodal a ukázal k pultu na plakátek s výzvou, kam by měl Havel jít.

„Měl bys ho už sundat, nebo ti to budou otloukat stále o hlavu,“ řekl mu s úsměvem pan učitel.

František náhle rozhodnut vstal a šel k pultu. Obrázek měl v úrovni pasu, zkusil jej uchopit za odchlípnutý růžek, zůstal mu však v ruce jen utržený kousek papíru. Vytáhl z kapsy nůž a klekl si na podlahu.

Než si uvědomil, v jak komické pozici se nachází, všimli si toho jiní.

„To se k němu modlíš? Ten ti nepomůže,“ ozvalo se od stolu v rohu.

Konečně obrázek rozřezal a seškrábal, hrst zbytků zmuchlal do popelníku už na stole. „Lepil jsem ho pořádně, asi napořád,“ řekl panu učiteli a po dlouhé době se zase usmál.

Potom se podíval na hromádku v popelníku, jako by ji chtěl oslovit. „Nikdy za celou dobu nikdo z nich nevyslovil slovo kapitalismus,“ řekl náhle a vyčítavě. „A to jsem ty mítinky sledoval všechny od rána do večera. Jenom svoboda a demokracie, konec vlády jedné strany, ale že někdo bude mít všechno a druhý nic, to nikdy neřekl.“

„S tím jsi mohl počítat,“ řekl mu s úsměvem pan učitel, který už jeden kapitalismus prožil. Františka však tím společenským řádem strašili celou školní docházku a ještě jako vojáka v základní vojenské službě.

„A co jsi, Františku, tedy místo socialismu chtěl mít?“ zeptal se pan učitel věcně.

František si teď poprvé, tři roky po listopadové revoluci uvědomil, že vlastně neví. Možná jen tu možnost, že mohl Brodského poprvé veřejně nazvat Stalinem, přezdívkou, kterou však za něj vymyslel někdo jiný. „Svobodu,“ řekl smutně s ironickým přízvukem.

Pravda, svobody si užili víc než dost. Půl roku svobody je čekalo hned poté, když rozpustili Státní statek i s novým vedoucím střediska Františkem. Hned po žních, obilí je ještě nechali vymlátit, slámu už ale nesklidili. Půlroční odstupné dočasně uvěznilo bývalé zaměstnance v hostinci U Kaštánku, odkud se vzdalovali jen na nezbytný regenerační spánek. Někteří to však zvládli i vsedě za stolem.

V normálním roce se tam scházeli až kolem sedmé večer přímo z pole, zahřátí z rozpálených Zetorů tak, že se z nich první pivo hned vypařilo.

„Jsem zvědav, kdo sklidí tu slámu,“ zeptal se jednou jeden z traktoristů vedoucího Františka. Když neodpovídal, odpověděl si sám: „Asi tamten,“ a ukázal na plakátek přilepený na pultu.

Pan učitel se rozhodl pro třetí pivo, což bylo nebývalé porušení denního režimu.

„Dlouho jsme se neviděli a asi neuvidíme,“ řekl místo přípitku.

„Jak to myslíte?“

„Protože tě znám, jakmile se dozvíš, že i Emil a Lojza pracují u ,Stalina‘,“ ukázal ke stolu odrodilců, „tak tě zase chvíli neuvidím.“

František se podíval k rohovému stolu. Byli tam oba dva, kamarádi myslivci, kteří mu v prvních dnech navíc ve vesnici pomáhali dělat revoluci.

„Jak můžou pracovat u komunisty?“

„Protože je platí.“

„Jak může komunista dělat kapitalistu?“ začal František obvyklou lamentaci a o třicet let starší pan učitel rychle odváděl řeč k včerejšímu zemětřesení na Srí Lance.

Z kanceláře státního statku si František odnášel jen ořezávátko na tužky, ale od vrat se ještě jednou vrátil. Ze staré skříně si vzal srolovanou katastrální mapu. Tehdy ještě bez dalšího úmyslu, možná na památku.

Taky nad ní za kuchyňským stolem celé dny seděl a díval se na lesem sevřenou podkovu tří set hektarů polí a luk. Díval se na čáry parcel s parcelními čísly a viděl kopečky, příkopy a meze, každý výmol, kdy ho sedačka traktoru katapultovala až ke střeše kabiny.

Většina pozemků byla ve vlastnictví státu a ve správě nově vytvořeného úřadu Pozemkového fondu. Lesy České republiky právě vytvořily nové honitby a polnosti, na které se díval, přičlenily ke svým většinovým lesům. Na jaře mělo proběhnout výběrové řízení na desetiletý pronájem a podle většiny členů mysliveckého spolku bylo téměř jisté, že to vyhrají oni. Už jenom proto, že jsou místní a hospodaří tu myslivecky od předcházející revoluce.

I „Stalin“ se k tomu v diskuzi vyjádřil jako řadový člen. Je zbytečné tlačit se vysoko nad vyvolávací cenu, když není známá konkurence. Potom se tajně přihlásil sám jako fyzická osoba, nabídl dvakrát tolik a vyhrál.

„Už tenkrát, pane učiteli, jsem ho měl shodit někde z posedu,“ zatnul František pěsti a poručil dva fernety. Protože věděl, že pan učitel destiláty nepije, vypil je jeden po druhém.

„To je princip volné soutěže, to už tu bylo,“ poučil ho starý pán.

„Nejhorší bylo, že mi ho jednu chvíli po revoluci bylo líto,“ přemýšlel František nahlas, „říkal jsem mu, jestli mu to bylo zapotřebí, lézt do té partaje. Myslel jsem si, že už bude mít do smrti z ostudy kabát. Že někam zaleze jako raněné zvíře a bude trpět. Přitom jsme jim měli nechat nosit hvězdy, jak museli nosit Židi za Němců. Měli mít za povinnost našít si červenou hvězdu a s ní zákaz vstupu do veřejných prostor,“ zvýšil František hlas, protože mu fernet dodal sebevědomí.

„Představte si, že pár dní potom, co vyhrál honitbu, za mnou přišel, abych mu dělal mysliveckého hospodáře. Nesehnal nikoho s příslušnou zkouškou. Víte, co jsem mu řekl?“

Pan učitel to ani vědět nepotřeboval, přesto se raději zeptal.

„Tobě, Staline, tobě nikdy,“ pochlubil se František celé hospodě a měl podobný pocit jako v listopadu osmdesát devět, kdy tak předsedu MNV Brodského poprvé oslovil.

Katastrální mapa na stolev kuchynia les hned za zahradou mu jediné zůstaly po třiceti letech myslivosti v honitbě Lipová. Do mapy se mohl dívat a do lesa se jít projít. Na houby.

Asi s tím už nic nenadělá, uvědomil si při jednom z večerního civění na čísla parcel, když poslal odvolání, na které mu však nikdo neodpověděl. Díval se na pole, které mu začínalo hned za domem, byla to jedna parcela velká pade-
sát hektarů, a náhle se téměř polekal, jak jednoduchý je
tennápad.

Je svoboda a může si dělat, co chce, je kapitalismus a může podnikat, je zootechnik a uměl by chovat býky na žír. A je tady ta půda, spousta státní půdy, kterou tak narychlo před rokem opustili.

Už příští den dopoledne svoji ušmudlanou mapu položil na stůl pracovnici Pozemkového fondu v okresním městě. Všechno se zdálo být jen otázkou několika málo příštích chvil, než podepíše nájemní smlouvu. Právě se začínalo mluvit o dotacích při zatravňování méně příznivých poloh, bude mít čím krmit své býky, a ještě mu stát nasype peníze.

Pracovnice si našla katastrální území v počítači, vzápětí parcelu a hned řekla neúčastně, jako by nešlo o život a bytí: „Bohužel, ta parcela je již v pronájmu.“

„To není možné, já to mám hned za zahradou, to máte určitě špatně, nechcete se raději podívat do nějakého sešitu?“ blekotal, protože se mu hroutil svět. Ženská k němu natočila obrazovku, a když viděla jeho nepřítomný pohled, vytáhla ze skříně stejný mapový list, jaký přinesl. „Zakroužkované jsou pronajaté.“

Pomalu projížděl prstem od své zahrady k severu, pomalu, jako by šoulal s kulovnicí, u lesa se otočil na západ a cestou k jihu se ho začala zmocňovat panika. Každé parcelní číslo, včetně cest a těch nejmenších ploch bylo v zeleném kroužku. Podíval se na úřednici pohledem, který ji zřejmě polekal.

„Měl jste přijít dřív, všechno si pronajal tam někdo od vás, nějaký Brodský…“

„Stalin?“ hlesl František.

„Ne Stalin, říkala jsem Brodský!“

„Ale on si nemůže pronajímat, on je komunista, on přece škodil.“

„O takových škůdcích bohužel žádná vyhláška nepojednává,“ pochopila pracovnice a naznačila svoji bezbrannost zvednutím rukou, jako by se vzdávala.

„Tak si tu půdu koupím,“ vykřikl.

„Zákon o prodeji státní půdy se teprve chystá, ale už víme, že přednostní právo bude mít nájemce, případně ten, kdo v daném katastru hospodaří na ploše větší než deset hektarů.“

„Takže chudým brát a bohatým dávat, ale já napíšu na hrad,“ třískl dveřmi úřednici Pozemkového fondu, která
za to mohla nejmíň ze všech. Navíc jí nedávno při rozšiřování nádraží vyvlastnili sto dva metrů zahrádky, její jediné půdy.

František objednal další dva fernety, tentokrát už rovnou ukázal dvakrát na sebe. Pan učitel svého bývalého žáka brzdil, protože se bál, že na sebe prozradí i ty úvahy o čtvrtém odboji. František naštěstí veškerý vztek a lítost věnoval rozřezanému a pomačkanému státníkovi v popelníku. To bylo v současném rozložení sil téměř neškodné.

„Napsal jsem mu, že pro lidi, kteří v posledním Palachově týdnu klidně prohlásili, že by do demonstrantů dali střílet, jsme tu revoluci nedělali. A že přece nemůžeme dopustit, aby rodnou půdu naší milované vlasti kupovali komunisté stalinistického typu.“

„A co ti odepsal, ten chytrák,“ ozval se od stalinského stolu Františkův bývalý parťák Lojza. Právě ten, který mu pomáhal roznášet pozvánky na schůzky Občanského fóra a docela hlasitě při tom vykřikoval: Konec vlády jedné strany!

František mu neodpověděl. Na to, že mu z Kanceláře prezidenta republiky přišla odpověď, že nebyl porušen zákon, chtěl raději zapomenout. Který zákon? Oko za oko, nebo nejsme jako oni?

„Nejvíc mě, pane učiteli, mrzí to přednostní právo. Ta formulace. On, „Stalin“, má přede mnou přednostní právo…“ Pan učitel se pokusil vrátit svého bývalého žáka do vertikální polohy, když se mu zdálo, že jeho náklon na židli odporuje fyzikálním zákonům.

„Tak teď si, milý Františku, buď musíš počkat tak tři sta let na další pozemkovou reformu, nebo zvolíš ten čtvrtý odboj, máš na to přednostní právo!“

František položil hlavu na stůl a do zkřížených paží zašeptal: „Už jsem začal, pane učiteli,“ a usnul.

*   *   *

Pro druhého srnce si v pátek zašel o kus dál, až ke Zlámané jedli. Bylo by sice jednodušší počkat si hned za zahradou na dalšího mladíka, ale když se díval na hlavu vidláčka z minulého týdne, tak se přece jen zastyděl.

Mohu škodit „Stalinovi“, ale to srnčí za to nemůže. Sám přece donedávna úzkostlivě hlídal průběrný odlov srn a srnčat. Na loučku uprostřed lesa, které se bůhví proč říkalo U Zlámané jedle, měl František své nejkrásnější myslivecké vzpomínky. Střelil tu několik dobrých srnců a taky svého prvního jelena a jednou tady viděl prvního muflona v životě.

Mufloni žili za řekou v honitbě vzdálené asi deset kilometrů, a proč sem ten dospělý a úplně už dotočený muflon zavítal, bylo tenkrát všem záhadou. Někdo Františkovi dokonce ani nevěřil a považoval to za mysliveckou latinu.

„Kdybys ho střelil, hned by ti všichni věřili,“ řekl mu tenkrát Lojza.

Nemohl, neměli mufloní zvěř v plánu lovu – a kdo jiný než myslivecký hospodář by měl dodržovat regule.

František, který šel dosud mimo cestu pod větvemi okrajových smrků, si ani neuvědomil, že v zamyšlení vylezl na světlo svážnice. Polekaně se rozhlédl a vrátil se zpátky do krytu.

Současně si uvědomil, že si dnes ani neověřil, zda „Stalinovo“ auto stojí na dvoře. Ale je pátek, ubezpečil se vzápětí a uklidnil, pátek má svá železná pravidla. Brodští ve čtyři odjíždějí na nákupy a vracejí se až pozdě večer.

Parcele, podél které právě šel, říkali Zadní pole a v provzdušněné kamenité půdě se tu nadmíru dařilo bramborům. Teď ji však „Stalin“ stačil za dotační peníze proměnit v trvalý travní porost, jak se teď takovým loukám říkalo. František jim říkal zelená poušť.

Teď vyhlédl zpod větví a zvedl hlavu k nebi, aby zjistil, jak to vypadá s večerem. Úplně se polekal absurdní představy, která ho při tom napadla.

Co když se zároveň s pozemky vydává i kus nebe nad nimi? Nebo se vrací v nějaké náhradní restituci, případně prodává na třicetiletou bezúročnou půjčku tak jako pozemky pod ním? A jestli nový majitel vůbec dovolí zvedat tím směrem hlavu?

Na loučce U Zlámané jedle byl starý, ale ještě stále funkční posed ve stěně lesa, tam se však František neodvážil. Posadil se do protější stěny, aby měl výhled na louku i na žebřík. Pomalu si už začínal na svou novou roli zvy-kat a získával zcela jiné lovecké návyky. Vidět, ale nebýt viděn.

Byl konec srpna, místo zpěvu ptáků už jenom monotónně skřípala sarančata. František se posadil pod krajní smrk a možná si na okamžik zdříml, přinejmenším za-
vřel oči.

Když je otevřel, nestál na loučce muflon jako před časem, ale mufloni hned dva.

Pokud se tady budou objevovat jednou za pět let, tak je možná vidí naposled. Přitom kdo jiný by měl mít na muflona mravní nárok než právě on?

Přednostní právo. František se kupodivu ani příliš nebál, když na něj zamířil.