Přeložila Michaela Melišíková

SOMEONE ELSE’S BUCKET LIST

Copyright © 2023 by Amy T. Matthews

All rights reserved.

Translation copyright © 2024 by Michaela Melišíková

ISBN 978-80-249-5579-7

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Poděkování

Pro Tully, mou kamarádku

A já nevěděla, jestli se mám smát, nebo plakat.

A říkala jsem si: Co dalšího přineseš, velké nebe?

– Laurie Andersonová

V hloubi zimy jsem konečně poznal,
že ve mně dřímá nepřemožitelné léto.

– Albert Camus

Kapitola 1

Díkůvzdání

Bree

Poslední měsíce Breeina života byly absurdně plné naděje. Naděje připomínající výbuch žluté barvy. Živá špetka zlatobýlu, narcisů, řebříčku, náhlá sprška jarních barev na jednobarevném chladném onkologickém oddělení. Naděje přišla, když ji nejvíc potřebovala – když se svět zúžil do ostře černobílé. Když už to málem vzdala.

V Delaware hustě sněžilo, po mnoha měsících jejího pobytu na oddělení. Upoutána na lůžko sledovala skrz skla provoněná čistou dezinfekcí, jak jaro divoce rozkvétá v léto, jak se pajasan za oknem rozzářil jako žhavé uhlíky, když se září přehouplo do října, a jeho ohnivě oranžové listy se třepotaly jako himálajské modlitební praporky. Přijela do nemocnice v květnu s kašlem a teď, v listopadu, tu stále trčela, neduživější než kdy dřív. Myslela si, že sledovat přechod léta v podzim bylo už tak těžké, ale zima se zdála snad ještě horší. Připadala si jako pohřbená zaživa.

Nemocnici už od konce října neustále pokrývaly sněhové závěje. Poryvy větru sfoukávaly poslední listí ze stromů ještě dlouho před Halloweenem, listopad přinesl ledové bouře a arktické teploty. Okna se zamlžila a ona přišla i o ten mizivý výhled. Když se blížil Den díkůvzdání, Bree sledovala, jak energická hlasatelka na třetím kanálu přejíždí rukou ze Severní Karolíny do Vermontu a ukazuje divákům, kudy postupuje další bouře. Vánoce budou pochmurné. Bree si nebyla jistá, co je horší, jestli počasí venku, nebo podmínky uvnitř, kde bzučely ledově bílé zářivky, všechno bylo cítit chemií a jídlo bylo tak měkké, že se při rozkrojení proměnilo v pastu.

A pak tu byla ta chemoterapie…

Při pouhém pomyšlení na chemoterapii se jí chtělo schoulit se do klubíčka. Po poslední proceduře měla stále vředy v ústech.

„Aspoň to budeš mít do Vánoc za sebou,“ chlácholila ji optimistická onkologická sestra. „Budeš si moct dát krocana.“

Bree se děsila představy, co by nemocniční kuchyně mohla provést s krocanem. Představila si suché plátky bílého masa v omáčce z konzervy. Zkrabacené kuličky hrášku. Pár bezbarvých kousků mrkve. A to by měla ještě kliku…

Sestry jí po pokoji rozvěsily zoufalé papírové dekorace, aby jí zvedly náladu. Ručně sešívané řetězy z papíru v odstínu rozvařené dýně – což se zdálo výstižné. Wanda, jedna ze sanitářek, přilepila na Breeiny dveře lepenkového krocana. Měl mírně vyplašený výraz a podivný ocas z hedvábného papíru, který měl přesně stejný odstín jako savo a modrý WC čistič. Bree se krocan s ocasem z vyběleného papíru na dveřích nelíbil, ale neměla to srdce požádat Wandu, aby ho sundala. Byla na sebe totiž tak pyšná, že to tam „rozveselila“ – jak by jí asi Bree mohla říct, že se po všem tom rozveselení cítí neskonale hůř? V noci poslouchala, jak oranžové papírové řetězy vydávají chabé šustivé zvuky. Jako staré listí. Byl to zvuk minulých období, zvuk konce všeho. Vzpomněla si na listy pajasanů, které vítr vytrhl z jejich kotev a pohnal je k pádu do tmavé noci.

Bree nepatřila k lidem, kteří by přirozeně propadali zoufalství. Když vloni v květnu poprvé přišla do nemocnice se zápalem plic, řadila se mezi ty, kteří na svůj instagram umisťovali motivační citáty, pořizovali selfíčka s ošklivým nemocničním andělíčkem, pobaveni podivně stylovým potiskem tohoto oděvu. Tahle nemocniční košile je fakt hustá, lidi! Přes fotku si dala filtr v teplých barvách, aby nevypadala tak děsivě. Necítila zoufalství, když ji posílali na jeden rentgen za druhým, ani když jí nešikovný mladý lékař potvrdil, že má zápal plic (to tušila, proto do té nemocnice vůbec přišla). A když kolem ní ten samý neohrabaný mladý doktor přešlapoval, odkašlal si a pak se jí zeptal, jak dlouho se léčí s leukémií… a jestli by mu mohla dát číslo na svého onkologa, aby se s ním mohl poradit o možnostech léčby zápalu plic…

Myslela si, že se zmýlil. Spletl si výsledky testů. Neměla přece leukémii. Měla zápal plic.

V tu chvíli se doktor zděsil a málem se jí složil u nohou. Jako by se mu kosti proměnily v tekutinu a už ho nic nedrželo na nohou. „Panebože, vy jste to nevěděla…“

„Nevěděla co?“

Dokonce ani tehdy, v tom nekonečném okamžiku uvědomění, nepropukla v zoufalství. Necítila ani šok. Možná spíš popření. Ale rozhodně to bylo něco ve smyslu no, to mě poser.

Protože ona byla Bree Boydová. Bylo jí dvacet šest let, měla celý život před sebou. Na instagramu měla víc než milion sledujících. Nechala se vyfotit se třemi (skoro čtyřmi) Kardashiankami, a ještě nestihla ani sepsat seznam věcí, které chce stihnout, než umře. Nemohla umřít.

To naprosto nepřipadalo v úvahu.

Byl to jeden z těch inspirativních příběhů o přežití, jehož hrdinkou byla ona. Jako ve filmu od Hallmarku, kde je hlavní hrdinka statečná, vypadají jí všechny vlasy a je tam spousta pláče, ale nakonec vytouženého chlapa dostane a film dokončí s vlasy dorostlými do roztomilého pixie sestřihu. Bree by pixie sestřih slušel. „Aha, no jasně,“ řekla tomu chudákovi doktorovi už v květnu, kdy na nějaké zoufalství ani nepomyslela. „Co s tím provedeme?“

Protože Bree se chystala do války. A mínila to udělat přinejmenším ve slušivém nemocničním andělíčkovi s napodobeninou designového potisku. Bude první influencerkou, která nosí trendy nemocniční ohoz, jen počkejte! Ksakru, Adidas ji do týdne ještě bude prosit, aby se vyfotila v jejich ležérně-sportovním oblečení, budete mrkat na drát! Pozitivita a světlo z ní budou vyzařovat jako z podělanýho majáku. Vrhne se zase na pití zeleninových šťáv, bude dělat hot-jógu jako pravá cestovatelka. V tomto duchu se vydala na trek po Himálaji nebo do Vlaštovčí jeskyně, otevřené jeskynní propasti v Mexiku. Přesně tak se stala i první osobou v celé své rozvětvené rodině, která šla na vysokou školu, anebo poskytla inspiraci pro statisíce lidí – ve stejném duchu porazí i rakovinu.

Nikdy ji nenapadlo, že by nemusela vyhrát.

To až po druhé chemoterapii.

Zhruba v té době Bree došly i optimistické citáty, které by mohla zveřejnit. Bylo jí tak zle. Nic, co v životě zažila, ji na chemoterapii nemohlo připravit. Hodně přemýšlela o tom, že přijde o vlasy. Nechtěla vypadat, jako by měla prašivinu, až jí začnou padat, a tak si je ještě před prvním cyklem chemoterapie oholila. Uspořádala to jako součást finanční sbírky. Holicího strojku se ujala její mladší sestra Jodie. A jedna po druhé, všechny Breeiny kamarádky vsedě s úsměvem sledovaly (nutno podotknout, že některé se trochu víc chvěly), jak jejich vlasy padají zpod Jodiiných nadšených rukou na zem. Dokonce i Breeina nejdávnější a nejlepší kamarádka Claudia se Jodie takto odevzdala, což by jinak nikdy neudělala.

Bree šla na řadu jako poslední, poté co Claudia vesele oholila hlavu i její sestře. Bree natáčela, jak Jodie padají vlasy, zatímco její kamarádky z plných plic zpívaly „Don’t Stop Believin’“. Nepřestávej věřit. Video se šířilo internetem rychlostí blesku a Bree se na něj opakovaně hrdě dívala. Pak nosila na holé hlavě čelenku po celý první cyklus chemoterapie. Počet jejích sledujících se zdesetinásobil. Byla z ní princezna bojovnice, která se všem chystá nakopat zadek.

Byla úplně blbá. Upřímně si myslela, že ztráta vlasů bude to nejhorší. Neměla ale nejmenší tušení, jaké to bude doopravdy. Než dokončila ten první cyklus, připadala si jako voják, který se plazí zpátky z fronty.

Doktoři své pacienty varují – dávají jim letáky a odkazy na webové stránky – a veškerá literatura znázorňuje karikatury lidí s pobledlými nazelenalými obličeji. Ale zelená to zdaleka nevystihuje. Nic vás nedokáže připravit na zvracení po chemoterapii. Bylo to, jako by se vaše vnitřnosti obrátily vzhůru nohama. Ne, spíš jako když vypijete láhev kyseliny sírové a pak se vám tak obrátí. Padesátkrát za sebou.

Nejprve jí dávali injekce, aby to zvracení zastavili, ale nic na dlouho nezabralo. Po nějaké době to tedy vzdali, protože Bree zvracela bez ohledu na to, kolikrát do ní ty jehly píchali. Už dávno nebyla princeznou bojovnicí, teď se stala Královnou blitků. Došlo to tak daleko, že zvracela ještě před chemoterapií, ze samotného pomyšlení na ni. Říkali tomu refrakterní zvracení. Slovo refrakterní jí připomínalo světlo, vitráž, karnevalové sklo. Připomínalo jí lustry. Nebylo správné spojovat tak krásné slovo s tak odpudivým, jako je zvracení. Tohle nebylo refrakterní zvracení, nýbrž ohavné, odporné, hnusné zvracení. Tohle byl opak lustrů a světel. Byla to temnota stoky, kam karnevalové sklo přišlo umřít.

Poslední cyklus chemoterapie strávila celou dobu s hlavou takříkajíc v záchodě. Už jen pach vařeného nemocničního jídla, který se plížil chodbami, jí stačil, aby spustila nanovo. O tom, že by něco snědla, nemohla být řeč. Sestry ji rezignovaně krmily přes kapačku.

Proboha, když si jen vzpomene na všechny ty roky, které promarnila držením diety, pomyslela si, zatímco vyčerpaně ležela a vdechovala vůni dezinfekce, linoucí se z čisté mísy na zvratky. Kolikrát v životě vynechala snídani? Kolik toastů zůstalo nenamazaných? Kolik lívanců si nepolila sirupem? Kolik vaniček jogurtu leželo v lednici, neotevřených? Nemluvě o všech letech, kdy si nedala ani zmrzlinu, odepřela si sáček Lay’s, natož aby si na baseballových zápasech pochutnala, nedej bože, na karamelovém popcornu. Ten přitom jako malá přímo zbožňovala. A co všechny ty případy, kdy si k ginu dala místo toniku sodovku? Takové plýtvání.

Podívejte se na ni teď. Vynechat snídani jí nedalo žádnou námahu a vážila skoro tolik co na základce. A všechno to bylo tak otřesné. Koho zajímalo, že je hubená? Dala by cokoli za to, aby se mohla vrátit v čase, do doby před rakovinou, sedět na zápase s tátou a Jodie a tláskat jeden pytlík sladkého popcornu za druhým. Nejspíš by si k tomu dala jeden nebo dva hot dogy, velký slaný preclík a pár piv. Dokonce by se u toho vyfotila, jak to všechno zvládá spořádat. A kdyby jí narostly sem tam nějaké faldíky, i ty by dala všem na odiv. #zdrava #radostzjidla #nasersirakovino

Pocítila takovou úlevu, když chemoterapie skončila a ona se mohla jednoduše zabořit do šustivé matrace potažené igelitem a pustit z ruky misku na blitky.

Máma za ní chodila každé ráno. Změnila práci, aby mohla to chemoterapeutické peklo prožívat s Bree. Přicházela vždycky ještě před východem slunce (což v hluboké delawarské zimě nebylo těžké), nosila stohy nejnovějších časopisů, náruče skleníkových květin, které si ve skutečnosti nemohla dovolit, a dobroty, jimiž se snažila Bree povzbudit k jídlu. Hroznové víno. Jablka. Karamelové bonbony. Jednou i mango. Kde v tuhle roční dobu sehnala mango?

Ale s chemoterapií to bylo tak, že i když skončila a člověk už nezvracel, chuťové buňky byly fuč. To se v letácích nedočtete. Nenakreslili tam karikaturu nějakého ubožáka po chemošce, který chuť jídla necítil. Bylo docela dost možné, že už ani nikdy nic neucítí. Zmrzlina nechutnala o nic líp ani hůř než hrst sněhu. Mango se v ústech zdálo jen mazlavé.

Při jídle se snažila usmívat, jen aby se máma přestala tvářit tak zdeptaně. Ale ona se nenechala oklamat. Nikdy.

„Dej tomu čas,“ povzbuzovala ji, nebo se o to snažila. Její hlas připomínal asi takový jas jako blikající zářivka ve vagónu metra. Chudák máma. Bree to lámalo srdce, když viděla, co ta nemoc způsobila její rodině. Mámu to vyčerpalo, jako když se odloupne povrchová vrstva barvy a odhalí se základní nátěr pod ní. Ale byla silná, ta její mamka. Držela se. Den za dnem, a zase znovu. A nikdo ji nedokázal od Breeina lůžka odtrhnout. Měnila zaměstnání, přešla na noční směny, aby mohla po jejím boku trávit dny, do nemocnice chodila za deště i za slunečného počasí, neúnavně optimistická, co na tom, jestli skrz odlupující se fasádu prosvítá základní nátěr.

Táta ji taky navštěvoval, jakmile mu skončila směna ve skladu. Vždycky přinesl marodovi limonádu z jedné z palet, které celý den přesunoval. Ani její chuť však necítila. Jen nějaké zběsilé poskakování bublinek na jazyku. Ale vypila ji a usmála se. Táta vždycky vypadal utahaně – práce to byla pro muže jeho věku drsná, tělo ho bolelo už z těch let, která strávil prací u pásu v automobilce, než továrnu zavřeli. Když táta přijel, máma mu uvolnila místo, dala mu rychlou pusu, rozloučila se a odešla do své nové práce, uklízet po nocích ve školách. Její rodiče vždycky tvrdě dřeli. Odchod do důchodu teď nepřipadal v úvahu, ne s dluhy, které si Bree nadělala na zdravotnictví. I když pracovali tak tvrdě, jak mohli, sotva zvládali hradit minimální splátky…

„Na peníze nemysli,“ pokáral ji otec, kdykoli se pokusila toto téma nadhodit. „Peníze počkají. Ty máš na starost se hlavně uzdravit. Peníze… ty jsou na mně.“

Zapnul televizi, položil si nohy na postel a společně prožívali dlouhé noci. Bree byla ráda za jeho společnost, i když měl tendenci usnout po deseti minutách od puštění jakéhokoli sitcomu. Jakmile začal tiše pochrupovat, přepnula kanál a ztlumila hlasitost, ale často se přistihla, že její pohled zabloudil k tátově tváři. Ve spánku ztratil svou drsnost, jeho tenké rty změkly a tváře se zdály plnější. Viděla, jak zhruba vypadal v mládí. Na fotografiích z jeho chlapeckých let se vždycky tvářil tázavě, s nakloněnou hlavou, jako by se chystal položit fotografovi nějakou otázku. Měl v sobě cosi bolestně zranitelného – jako by věděl, že ho čeká těžký život, jako by se připravoval vychutnat si malé radosti, protože ty velké budou těžce vydřené. Spící v nemocnici, u jejího lůžka, vypadal stále tak křehký, tak snadno zranitelný. Ačkoli se ten tázavý pohled už z jeho tváře vytratil, teď se zdálo, jako by potlačil všechny otázky, protože věděl, že by se mu odpovědi nelíbily. Tolik ho milovala. Jeho, mámu, Jodie a babičku Glorii a tetu Pat. Až do posledních příšerných měsíců netušila, jak moc je má ráda. Ve stínech, které vrhala rakovina, bylo něco, co způsobilo, že její láska zářila jasně, žhavě, čistě jako plamen plynového hořáku. Úplně z ní tryskala. A slova miluji tě ten pocit nevystihovala. Nic na světě jim nedokázalo vyložit, co cítila. Jediné, co mohla udělat, bylo požádat sestru, aby přes spícího otce přehodila deku, a vypít limonádu, kterou jí přinesl, i když nechutnala nijak a byla jen samá prázdná bublinka.

Když měla Jodie vzácně den volna, přivedla babičku a pratetu Pat na návštěvu. Jestli se o mámě dalo říct, že vypadá mizerně, Jodie vypadala ještě o něco hůř. Stejně jako ostatní se však kvůli sestře tvářila statečně. Bree na ní beztak poznala, že je nevyspalá a vyčerpaná. Někdy na židli usínala, i když se babička s tetou Pat hašteřily jako divé. Člověk musel být hodně unavený, aby babičku Glorii a Pat potom, co se rozjely, prospal.

Ty dvě staré ženy byly jako den a noc, stejně jako Bree a Jodie. Babička a teta Pat žily celý život ve stejné čtvrti, jejich domy měly společný plot. Před desítkami let si zhotovily branku a navzájem si do domu přicházely a odcházely a štěkaly se u nekonečných šálků čaje. Jako malá si Bree myslela, že přesně tohle budou s Jodie dělat, až zestárnou. Předpokládala, že to tak dělávají všechny staré ženy. Měly sestry, které se nahrnuly ke kuchyňskému stolu a otravovaly je, od kolébky až po hrob. Nikdy ji nenapadlo, že by se jim do cesty mohla připlést rakovina.

Při tom pomyšlení si připadala jako jeden z podzimních listů, křehký a chvějící se na větvi, kterému hrozí, že ho vítr odfoukne.

Co by si bez Jodie počala? Její vyzáblá, nejistá, popudlivá mladší sestra. Člověk, který jí nosil lyžařské ponožky a návleky na nohy, aby měla nohy v teple (v těch nejsměšnějších barvách a vzorech). Člověk, kterého napadlo dojít pro Breeinu starou plyšovou kočku Zrzečku (která byla navzdory svému jménu ve skutečnosti černobílá), aby jí dělala v nemocnici společnost. Člověk, který nikdy žádnou hrůzu nepřikrášloval a který své nemocné sestře, i když zvracela, nadával a kradl jí polštář.

A co by si bez ní počala Jodie?

Jodie byla vždycky neohrabaná a úzkostlivá, náladová a samotářská. Měla jazyk ostrý jako břitva a nikdy se neobtěžovala usmívat, když se jí zrovna nechtělo (až tady v nemocnici, a jak Bree ten nucený úsměv nesnášela – díky němu byla ta hrůza až příliš skutečná). Nikdy si nelibovala v nóbl oblečení, v barvách na vlasy, v líčidlech, samoopalovacích krémech nebo v okukování kluků. Nikdy své kluky neseznamovala s rodinou. Bree jednou zjistila, že je sestra zamilovaná, a to jen díky tomu, že Jodie dotyčného jako jedinou osobu (kromě Bree) sledovala na instagramu. Nikdy se na něj však sestry neodvážila zeptat. Bože, chraň. Jodie by jí utrhla hlavu.

Jak to, že se od sebe tak vzdálily? Když byly malé, Jodie za ní všude lezla a opičila se po ní. Když si na sebe Bree vzala něco červeného, musela to udělat i ona. Když si Bree nechala ostříhat ofinu, Jodie ji hned následovala. Když Bree dostala kolečkové brusle, Jodie otravovala tak dlouho, dokud je nedostala taky. Ale v určitém okamžiku se vydaly každá jiným směrem. Jodie na sestřinu „mezinárodní kariéru pozérky“ (jak to sama nazvala) nahlížela s nelibostí. Jediné, co je v současné době ještě spojovalo, byl baseball – ale Bree už ani nechodila na zápasy. Tady v nemocnici přečkaly její prozvracené léto sledováním zápasů týmu Phillies. Jodie jí půjčila svou drahocennou prastarou čapku, tu šťastnou. Dokonce i po ochromující směně na letišti, kde pracovala v autopůjčovně, se Jodie zastavila, nasadila Bree čepici na holou hlavu a pustila zápas. Bree se dělalo špatně, poslouchala komentáře a snažila se nenadávat. Koutkem oka viděla, jak sebou Jodie při každém jejím dávení trhla. Natáhla ruku, stiskla sestře kotník nad shrnutou lyžařskou ponožkou a palcem Bree konejšivě pohladila. Nikdy neřekla ani slovo, ale její přítomnost pro Bree znamenala neskutečně mnoho. Uklidňovala ji. A když zvracení ustalo a ona nemohla přestat plakat, Jodie si vlezla k ní do postele, na zápach a nepořádek nedbala, a srdečně sestru objala. Tu a tam Bree požádala, aby se pokusila nezvracet tak nahlas, když ji rušila při sledování hry, ale nikdy ji nepustila.

Ale když se blížila Světová série, Jodie si už k ní nemohla zalézt, Bree na to byla příliš nemocná a slabá. „Mám pocit, že bych tě rozmáčkla,“ povzdechla si Jodie. Stále jí však držela chladivou ruku na zátylku nebo na paži, případně nad lyžařskou ponožkou, vábila ji zpět do pokoje a k baseballu, když Bree cítila, že by bylo jednodušší se prostě scvrknout a seschnout. Hlučení davu, zvuky odpalu, hlas komentátora, jednou klidný a podruhé rozčilený, jí připomínaly maják. Když zápasy skončily, Bree to všechno hrozně chybělo.

Co když jsou to poslední zápasy, které uvidím?

Nech toho. Takové myšlenky si nepřipouštěj. Hlídej si tu vzduchovou bublinu a tlak prázdnoty nechej venku.

Ale jak ji postupně zvracení vyčerpávalo a listí opadávalo ze stromů, baseballisté balili rukavice a pálky a zlatavé tóny října bledly do listopadové šedi, ty myšlenky se jí vkrádaly do hlavy stále častěji. Zvykla si na ten šok, z něhož nemohla dýchat. Jako by otevřela dveře do zimního vzduchu: fackujícího, bolestivě chladného. Neúprosného.

Na Den díkůvzdání se baseball zdál být dávnou vzpomínkou. A když přišla Jodie, přinesla s sebou vlhký pach tajícího sněhu, vůni mokré vlny a… Sava. Všude bylo cítit savo.

Po celý listopad bylo nebe nízké a protáhlé, v barvách špinavé vody. Pouliční světla připomínala oranžové lentilky nad nasolenou vozovkou. Před svátky začínal provoz na silnici ožívat – lidé odjížděli na oslavy Díkůvzdání a jejich světla protínala kalné svítání. Bree by dala cokoli za to, aby mohla sedět v jednom z těch aut, a ne tady nahoře, poslouchat vrzání gumových podrážek bot personálu na nemocničních chodbách a elektronické zvonění bzučáků, které přivolávají sestry k lůžkům pacientů.

Jaké štěstí, že měla pokoj s výhledem – alespoň to jí sestry říkaly. I když z těch oken vlastně moc hezký výhled nebyl. Viděla zadní konec východního křídla a parkoviště, napravo pak malý park a silnici. Těch pár stromů, které narušovaly jednotvárnost venkovního světa, vypadalo jako černá lomítka bez listí, jako kresby tužkou na jinak prázdné stránce. Celé období její chemoterapie bylo neskutečné a dusivé. Jako by ji uvěznili ve sněhové kouli.

Ale pak, nečekaně, večer před Dnem díkůvzdání, se v momentě objevil žlutý záblesk naděje.

Doktor Mehta přinesl novinky, stál tam ve své hedvábné kravatě a bílém plášti a energicky cvakal perem. Ten rozhovor však určitě nezačal nadějně žlutě. Spíš černě jako uhel. „Nádorové markery se nijak nezměnily,“ pronesl. Cvak, ozvalo se jeho pero. Byl to statný muž s kulatým obličejem, který ho dělal mladším. Zpoza drátěných obrouček mu zářily velké oči.

„To je dobře? Je to dobře, že?“ Máminy prsty svíraly kovové područky židle, na níž seděla vzpřímeně u okna, zamlženého od radiátoru. Breeina matka byla kost a kůže, kolem úst a na čele mezi obočím se jí rýsovaly hluboké vrásky. Šaty na ní volně visely a ke kadeřníkovi se už dlouho nedostala – odrosty měla silně prošedivělé. Vypadala staře. A ne takovým tím roztomilým, babičkovským způsobem. „Říkáte nám, že je to dobrá zpráva.“ Ona se doktora neptala, plná naděje to konstatovala.

Dobré to však nebylo. Bree to věděla. I máma věděla, že to není dobré. Jen se chytala každičkého stébla. Ty markery se totiž měly snížit. Anebo, kdyby se stal zázrak, zmizet úplně.

Žádná změna znamenala…

„Nezhoršilo se to.“ Máma teď mávala rukama a z jejího hlasu zaznívala panika, která Bree bolela víc, než by čekala. „Když se to nezhoršuje, znamená to, že se vám povedlo něco zlepšit, ne?“

„Mami,“ ozvala se Bree a natáhla se po jejím zápěstí. „Přestaň.“

„Je tu ještě jedna možnost,“ řekl doktor Mehta svým obvyklým pomalým tempem, jako by ho pacientčina matka ani nepřerušila.

„Možnost?“ vyhrkla máma. Neměla ho moc v lásce. Ani jeho, ani zdravotní sestry, ani nemocnici. Máma je všechny obviňovala z toho, jak je Bree nemocná, jakou beznaděj prožívají. Být naštvaná bylo nejspíš lepší než se bát. Bree to sama věděla až příliš dobře. Strach přicházel spíš pozdě v noci, když bylo na chodbách ticho a poryvy větru třásly okenními tabulemi. Strach tak vzduchoprázdný a chladný, že připomínal hluboký vesmír.

Chemoterapie Bree naučila, že strach je emocionální černá díra. S tak silnou gravitací, že vás nejen vtahovala dovnitř, ale i vytahovala ven. Nejlepší bylo se mu vyhnout. Popřít ho. Vytyčit si opačný směr.

„Mohli bychom zkusit transplantaci kostní dřeně,“ pravil doktor. Díval se přímo na Bree. Měl tendenci při těchto setkáních její rodinu ignorovat. Byla dospělá, to ona marodila. To ona se musela rozhodovat. Protože to byla její rakovina.

Takové štěstí.

Ale teď… transplantace kostní dřeně. Ta slova byla jako zaklínadlo, vyvržené do vydezinfikovaného vzduchu. Doktor Mehta třikrát v rychlém sledu cvakl perem. Staccatová interpunkce. Kostní dřeň. Další čtyři cvaknutí. Trans-plan-ta-ce.

Bree pocítila divokou naději tak jasnou, až se jí zdála nebezpečná.

Přežije. Samozřejmě že ano. Naděje: žlutá jako slunce, horká jako léto.

Naklonila se dopředu. Tmavé oči doktora Mehty byly velmi vážné, ale nikoli vyděšené. „Povídejte,“ pobídla ho. Stále svírala matčino zápěstí. Cítila, jak jí pod prsty tvrdě pulzuje matčin tep.

Cvak. Kost. Cvak cvak cvak. Kostní dřeň.

„Nádor nereaguje na léčbu,“ řekl jí doktor Mehta a jeho hlas zněl tak nevýrazně, jako by si objednával kávu. „Poslední cyklus nevykazuje žádnou změnu.“

„Což není dobře,“ dodala Bree a jemně stiskla matčino zápěstí. Slyšela, jak se jí zatajil dech, a pak ji máma chytila za ruku. Bree se na ni nedokázala podívat. Nechtěla vidět výraz její tváře. Bylo by to příliš hrozné.

„Ne,“ souhlasil doktor Mehta. „Není.“ Soucitně se na ni podíval. To se mu nepodobalo a Bree to vyděsilo k smrti. O soucit nestála. Chtěla vztek. Chtěla, aby se pustil do války s houževnatými černými nitkami rakoviny, které jí kolovaly krví.

„Pro transplantaci kostní dřeně existuje řada důvodů,“ řekl mírně. „U akutní myeloidní leukémie, jako je ta vaše, bychom chtěli nahradit vaše rakovinné kmenové buňky zdravými buňkami dárce.“

Když jí nastínil postup, Bree cítila, že se den rozjasnil. V žilách se jí rozlilo slunce. Žlutá. Slunečnice naděje. „Od koho?“ zeptala se a více se napřímila. „Kdo by měl být dárce?“

„Máte biologickou sestru?“

Kapitola 2

Jodie

Není to bez rizika. Tu větu doktor opakoval pořád dokola. Jodie se domnívala, že většině jeho slov rozumí. Stálo ji to však značné úsilí. Lékařská mluva byla dost složitá i pro toho nejbystřejšího, natož pro Jodie, která si po dvanáctihodinové směně na letišti připadala zpomalená. Před vánočními svátky byla situace na mezinárodním letišti ve Filadelfii pokaždé šílená. Lidé se trousili ze svých letů, táhli s sebou batolata, která dostávala záchvaty vzteku, a absurdní množství zavazadel, náladu měli stejně pochmurnou jako počasí. Na Jodie někdo od samého rána neustále křičel, proklínal ji, povyšoval se nad ni. Dostávala směšně nízká dýška. Měla hlad a bolely ji nohy. Ale když jí máma nechala vzkaz a naléhavě ji vyzvala, aby přišla do nemocnice, Jodie přiměla kolegyni Nenu, aby za ni vzala zbytek směny, a přiběhla.

Když dorazila do nemocnice, máma už tam nebyla. Musela do práce. Jodie vklouzla do sestřina pokoje právě ve chvíli, kdy se doktor chystal odejít. Nevypadal zrovna nadšeně, že se musí zdržet, aby Jodie vysvětlil plánovaný „postup“. Neustále se díval na hodinky. Jodie přemýšlela, jestli má s někým domluvenou večeři. Vsadila by se, že to bude v nějaké pěkné restauraci – ty hodinky vypadaly docela nóbl.

Není to bez rizika. Pořád to opakoval. Jodie si prohlédla letáky, které jí podal. Byly na nich obrázky formou pestrobarevných komiksů. Nebyla si jistá, jestli se rizika týkají jí nebo sestry, a byla příliš unavená, než aby se odvážila zeptat. Z doktora Mehty měla tak trochu strach nebo spíš respekt. Dlouze a nezaujatě popisoval procedury, znělo to jako čtení z učebnice. Kvůli takovým lidem si připadala hloupá. Samá latina a něco o chemoterapii…

„Ona tyhle věci vědět nemusí,“ přerušila ho Bree ze svého lůžka.

Jodie se podívala na svou sestru. Zvláštní, že jí to všechno vyprávěl před Bree. Ale nikdo nepochyboval o tom, že Jodie s transplantací kostní dřeně bude souhlasit. Udělala by cokoli, aby sestru zachránila. Dokonce i ty příšerně vypadající věci, které se objevovaly na těch podivně veselých obrázcích. Pokud nehrozilo, že by se Jodie na konci proslovu doktora Mehty otočila a řekla ne, pak neexistoval žádný skutečný důvod, aby u toho vysvětlování Bree nebyla. Jedině snad ten, že by se tak vyhnula výčtu všech „předtransplantačních opatření“, přípravě, která podle všeho zahrnovala mnohem víc chemoterapie.

„Tyhle věci vědět nepotřebuješ,“ zopakovala Bree důrazně, tentokrát směrem k Jodie. Ta věděla, jak moc její nemocná sestra chemoterapii nesnáší. A podle toho, co Jodie pochopila z doktorova dlouhého, zmateného proslovu, nebyla tahle chemoterapie bez rizika.

Ale jaké riziko mohlo být větší než umřít na rakovinu?

Jodie se zdálo, že hranici vyhodnocování rizik už překročili a že se dostávají do říše zoufalství. „Udělám to,“ vyhrkla náhle a doktora tak přerušila. Pomyslela na Bree, jak donekonečna zvrací do té lesklé plastové misky… Když to dokázala Bree, tak Jodie přece přetrpí i jednu dvě jehly. Respektive jednu dvě spinální jehly…

Bože. Jen ze samotného pomyšlení na jehly, které jí budou píchat do páteře, se jí zvedl žaludek a po celém těle jí přeběhl mráz.

„Předkloň se,“ nařídila jí Bree ostře. „Dej si hlavu mezi kolena a rovnoměrně dýchej.“

„Je nemocná?“ Znělo to, jako by doktor mluvil z velké dálky, z nějakého tunelu. To nebylo dobré znamení.

Jodie se předklonila. Upírala pohled na špičky svých ošklivých, ale praktických pracovních bot a soustředila se na dýchání. Hlavně nemyslet na jehly.

Jako by to asi tak šlo. Bylo to to jediné, co se jí honilo hlavou. Dlouhé jehly s příšerně ostrými hroty.

„Ne, je v pohodě,“ ujistila ho Bree. „Tohle dělá pořád. Nemá ráda jehly.“

„Ne pořád,“ namítla Jodie mezi nádechy. Znělo to teatrálně, a ona taková nebyla. Zkrátka byla úzkostlivá. Spousta lidí trpěla úzkostmi a spousta lidí nesnášela jehly. Co třeba ta žena na obrázku v letáku? S vytřeštěnýma očima? Ta očividně jehly taky neměla v lásce.

„Aby mohla darovat kostní dřeň, nesmí být nemocná.“ Doktor Mehta zněl velmi znepokojeně.

„Není nemocná. Jenom se chová jako trubka.“

Jodie sestřiny posměšky protentokrát snášela, ale jen proto, že tak ráda v jejím hlase slyšela zase trochu energie.

„Tak jak se má naše veselé děvče? Bree, dneska mám pro tebe velkou dobrotu!“ Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř vplula sanitářka s večeří na vozíku.

Doktor Mehta si oddechl, když ji uviděl. Znovu se podíval na hodinky. Jodie si toho všimla i koutkem oka, byť v hlubokém předklonu. „Tak já vás nechám si teď odpočinout,“ rozloučil se spěšně. „Připravím vám formuláře na ten zákrok.“

Formuláře. Na nichž bude uvedena výše nákladů. Velmi podhodnocených nákladů, které se během „procedury“ ještě mnohonásobně zvýší, čímž vzroste i jejich již tak ochromující dluh. Jodie zavřela oči. Zatraceně. Zbytek života, každou jeho minutu, stráví v půjčovně na letišti. Jodie se vykašlala na svůj pronajatý byt, přestěhovala se zpátky k rodičům a z denního studia vysoké školy přešla na dálkové, aby mohla pomáhat platit účty. Ne že by jí to zas tak vadilo. Dělala by to všechno ráda, kdyby to fungovalo. Ani by nic nenamítala. Ne, kdyby se mohla vrátit domů ke zdravé Bree. No, vlastně, kdyby Bree mohla zase poskakovat, vyrazila by hned na jednu ze svých dobrodružných výprav, doma by se nezdržovala. Jodie si představovala, jak její sestra zase cestuje. Do Madridu, Santiaga nebo třeba New Jersey. Zářící úsměv, kaskáda hashtagů, plná radosti.

Za to stálo cokoli. Jehly. Práce na letišti. Cokoli.

Jodie se napřímila.

„Bože, ty jsi mě vyděsila.“ Sanitářka si v šoku přiložila ruku na srdce. „Kde ses tu vzala?“ Byla to Wanda. Jodie měla Wandu ráda. Ze všech sil se snažila, aby sestřin pokoj na Den díkůvzdání trochu rozzářila. Dělala to dobrovolně, nikoli z povinnosti.

„Udělalo se jí trochu šoufl,“ vysvětlila jí Bree a s nelibostí si prohlížela blížící se tác s večeří.

„Pan doktor takhle na lidi působí často. Pořád mu říkám, aby mluvil normálním jazykem a rozuměli mu i laici, ale on mě neposlouchá.“

„Možná bys mu to měla říct latinsky, aby tomu rozuměl,“ zamumlala Jodie. Otevřela brožuru. Dokonce i ty kreslené jehly vypadaly děsivě. Znovu brožurku zavřela.

„Díkůvzdání přišlo o něco dřív,“ oznámila Wanda pacientce a odklopila plastové víčko od nejmenší nádoby. „Tadá! Dýňový koláč!“

„To jako fakt?“ Bree se na něj pochybovačně podívala.

Jodie nakrčila nos. Takzvaný koláč připomínal spíš porci hnědého želé.

„To mi aspoň tvrdili v kuchyni,“ řekla Wanda vesele. „Krocana nemají – toho si prý nechávají na zítra, ale máš tam aspoň kukuřičný chleba.“

„A co je teda tohle, když ne krocan?“ zajímalo Jodie, sotva Bree odklopila víko na talíři s hlavním jídlem a odhalila hroudu bílého masa.

Bree do bílého špalíčku masa šťouchla vidličkou, zatímco jí Wanda nakukovala přes rameno.

„Možná je to kuře.“

„Možná?“

„Můžeš jí zrušit zítřejší objednávku krocana,“ požádala ji Jodie a byla ráda, že ten kus kuřete nemusí jíst ona. „My jí jídlo přineseme, nebude potřebovat krůtu z konzervy, nebo co to je.“

„Z konzervy?“ Wanda se tvářila zděšeně. „Co si myslíš, že to je? My tu podáváme jen to nejlepší. Náš krocan sem přichází v krabicích, ne v konzervách.“ Na odchodu mrkla na Bree.

„Zajdu si pro něco do automatu.“ Jodie si povzdechla, strčila letáky do tašky a vstala. „Možná zavolám tátovi a poprosím ho, aby cestou přinesl pizzu nebo něco takového. Nějaké preference?“

Bree zavrtěla hlavou. „Já to sním. Beztak mi chutná všechno stejně.“

Jodie si odfrkla. Nedovedla si to představit. „Hned jsem zpátky.“

„Neboj, já se nikam nechystám.“

S rakovinou je to tak, pomyslela si Jodie, zatímco se šourala k automatu na chodbě, že ta nemoc je hrozná v tolika ohledech, které se ani nedaly spočítat. Na jedné straně ta velká, očividná hrůza, ale pak ještě i všechny ty malé otřesné momenty. Třeba to, že ani nemohla jen tak koupit sestře tyčinku. Protože ona necítila, jak ta věc chutná.

Jodie přemýšlela, co si dá k večeři (kukuřičné lupínky, cereálie nebo nachos?), když zazvonil telefon. Cooper. Už zase. Nezvedla mu to. Měla plné zuby jeho i toho, jak ji neustále jen podváděl. Chtěla někoho, komu by záleželo na tom, že je tady v nemocnici se svou sestrou. Muže, co by na ni čekal s večeří, až se vrátí domů, vyčerpaná a s bolavým srdcem. Muže, který by ji pevně objal. To snad nebylo tak moc, ne? Stála o něco víc než jen sobeckou známost. Vyťukala čísla do automatu a přejela platební kartou přes čtečku, načež si z přihrádky vzala své vyvážené jídlo složené z kukuřičných lupínků, bonbonů M&M’s a plechovky nějakého odporného energetického drinku a zamířila zpátky za sestrou. Alespoň ji to udrží vzhůru natolik, aby mohla Bree trochu rozveselit a pak vyrazit domů.

„Nikdy by mě nenapadlo, že tohle řeknu,“ konstatovala Bree suše, když viděla Jodiin úlovek, „ale myslím, že moje večeře je asi lepší.“

„Evidentně do tebe dneska napumpovali pořádnou dávku léků.“ Jodie otevřela plechovku a roztrhla pytlík s lupínky. „Určitě si nedáš?“

Bree zavrtěla hlavou.

„Tvoje škoda.“

„Volala jsi tátovi, aby se stavil pro pizzu?“ zeptala se Bree, když posouvala kousek kuřecího po talíři. Umění rozmačkat jídlo, aniž by ho ve skutečnosti snědla, ovládala teď na jedničku. Domnívala se, že si toho Jodie nevšimla, ale pletla se.

„Nevolala. Bude na to moc unavený. Já se pak doma najím pořádně.“ Povzdechla si. Nenají se. Jako obvykle. Než přijde domů, samou únavou si ani nedokáže ohřát v mikrovlnce polévku. Odkopne boty a zhroutí se na gauč, kde usne ještě dřív, než si pustí televizi. O pár hodin později se pak probudí nevrlá a bude se muset přesunout do postele, aby se mohla aspoň trochu prospat, než zase vstane a celý ten kolotoč začne nanovo. Však víte. Prostě klasická veselá pohodička jedné dvacítky.

Jodie dnes naštěstí dojedla svou nezdravou večeři dřív, než přišla Claudia. Kdyby ji ta totiž přistihla, jak si k večeři dává M&M’s, umřela by hanbou. Znovu. Už tak si připadala jako nemotorný flákač, kdykoli byla ta holka nablízku. Nepotřebovala potvrzovat Claudiino podezření, že se večer co večer stravuje takovým odpadem. I když to tak opravdu dělala.

Claudia vešla do místnosti tradičně zahalená do oblaku Coco Mademoiselle, elegantní jako vždy, se stále ještě krátkými vlasy zakrytými baretem v malinovém odstínu. Jedině ona dokázala nosit na hlavě něco takového. Jak to tyhle ženské dělaly? Jodie jako obvykle pocítila vlnu úzkosti, celá se orosila, s věčným pocitem, že něco dělá absolutně špatně. Že všichni ostatní znají nějaké tajemství, které ona ne.

Claudia se nesla obtěžkána balíky a krabičkami, ale přesto se jí nějak podařilo uvolnit ruku natolik, aby cestou strhla toho papírového krocana ze dveří. Při trhání se ozval praskavý trhavý zvuk.

„Claude! To tam dala Wanda!“ vykřikla Bree naoko zděšeně, ačkoli si Jodie všimla, že se jí ulevilo. Claudia tohle zkrátka dělala. Věci jako strhávání papírového krocana jí připadaly až rošťácky rozpustilé a zábavné. Kdyby to udělala Jodie, zdálo by se to čistě jen podlé.

Ale to bylo nejspíš proto, že Jodie by ho ničím nenahradila, zatímco Claudia vytáhla z jednoho balíčku rozmáchlým gestem věnec, jako když kouzelník vytahuje z klobouku králíka. A samozřejmě to nebyl jen tak ledajaký věnec – byl to dokonalý věnec. Ruční práce. Obrovský. Nádherný.

Kruh z propletených větví zdobily podzimní listy v odstínech jantarové, zlaté a světle žluté barvy, hrozny bobulí v jemné zelenožluté barvě citronů a celá ta věc byla pokrytá chomáčky plodů bavlníku a pevně stočených borových šišek v odstínech nezralých limetek.

„Žlutá.“ Bree se nadechla. Oči se jí v hlubokých tmavých důlcích rozzářily a Jodie pocítila hloupý záchvěv žárlivosti. Krucinál. Proč ji taky nenapadlo přinést věnec?

„To jsi vyrobila ty?“ zeptala se Jodie a nedokázala v hlase zakrýt mrzutost. Kdo takové věnce vyrábí? Kdo na to má čas?

„Jo,“ přikývla Claudia a odhodila ubohého, roztrhaného krocana stranou. „Vyrobila jsem i tohle.“ Z jednoho z kouzelných balíčků se vysypaly snad celé metry listové vlajkoviny.

„To jsou opravdový listy?“

A vážně byly. Byly to skutečné listy. Ta bláznivka šla a navlékla podzimní listí na několikametrový provázek. Kde je vůbec všechny vzala? Dlouhé závěsy z listí byly neuvěřitelně krásné. Listy v odstínu mandarinek, meruněk, šafránu, rubínů a bordó, navlečené na jednoduchém hnědém provázku, žhnuly jako uhlíky. Bree se rozzářila taky, když viděla, jak Claudia strká její sestře do klína plnou náruč těch křehkých věcí. Součástí závěsu byly dlouhé zlatavé, vroubkované listy dubu, planoucí trojcípé karmínové listy javoru, vějířovité, zeleně lemované listy platanu, pokroucené pšeničně hnědé jasanové listy a tu a tam i tenoučké, zářivě jasné listy pajasanu, přinesené z chladu.

„Víš, že pajasan je vlastně plevel?“ Jodie přejela prstem po jednom z listů.

„Opatrně,“ okřikla ji Claudia, „jsou křehký.“

I když byla vyčerpaná, Jodie poslušně pověsila závěs tam, kam jí bylo řečeno. Jak by to mohla neudělat, když Bree vypadala tak šťastně? Víc než to. Byla radostí bez sebe. Když Jodie s Claudií vyzdobily ten příšerný pokoj nádherou z listoví, nemocnice se jakoby rozplynula a místo toho se ocitly v odlehlém podzimním horském údolí. Daleko od všech starostí.

Claudia byla skutečná kouzelnice.

Když se Wanda vrátila pro Breein tác s večeří, zůstala úžasem stát na místě s ústy dokořán. Byla tak okouzlená, že si ani nevšimla zničeného kartonového krocana, který se válel na podlaze. Jodie ho potají odkopla pod postel. Nerada by ranila Wandiny city.

„Dobrý bože,“ vydechla sanitářka. „Kde se to tu všechno vzalo?“

„Moje víla kmotřička.“ Bree se zasmála. Obklopená listy zářícími jako drahokamy vypadala nádherně. Dlouhé, špičaté spinální jehly na páteři budou stát za to, jestli transplantace kostní dřeně zabere a Bree bude vypadat takhle šťastně každý den. Tak jako kdysi. Sakra, Jodie by si tu jehlu klidně píchla sama, kdyby to k něčemu bylo.

„Nechceš mi někdy taky přijít vyzdobit byt?“ zeptala se Wanda. „V naší místní zlevněnce nic takovýho neprodávají.“

„Obávám se, že mám plno. Ale můžeš si posloužit zbytky.“ Claude jí podala tašku s posledními nitkami listových praporků.

„Vždyť je ještě z třetiny plná,“ namítla Wanda.

„Musela jsi to navlíkat snad celý měsíce,“ ozvala se Bree se smíchem. Svalila se zpátky do postele a konečně vypadala spíš jako spokojené plešaté miminko než jako hadrová panenka. Zatímco sledovala, jak se šňůry listů pohupují ve vánku z klimatizace, v očích jí jiskřilo a po tváři se jí rozléval blažený úsměv.

Dokud Bree neonemocněla, Jodie vůbec netušila, jak láska bolí. Pálí. Jako citronová šťáva nalitá na otevřenou ránu. Ale bylo to ještě horší. Láska nebyla růžová a roztomilá, byla krvavá a niterná. Děsivá.

„Možná tohle pověsím do pokoje paní Vincentové. Tenhle týden to měla kvůli chemoterapii těžký…“ Wanda si vzala ten kouzelný les v tašce s sebou a úplně zapomněla na Breein tác s večeří. Který pacientka jaksi nevyprázdnila.

„Nesedej si.“ Claudia odstrčila Jodie od židle. „Je toho víc.“

Jodie zasténala. „Copak ty nikdy nespíš?“

Z tašky se vynořil veselý příval barev. Byla to měkká, tlustá pletená deka. Byla široce pletená, jako by ji vyráběli na obřích jehlicích, a měla pečlivý žebrovaný vzor.

„Žlutá!“ Bree takřka vypískla radostí.

„Tohle je tvoje šťastná deka na Den díkůvzdání.“ Claudia jí deku jemně rozvinula přes nohy.

Jodie si vzpomněla, že Claudia Bree už jednu deku pro štěstí upletla na léto. Ta byla zase nebesky modrá a během cyklu chemoterapie ji Bree bohužel tolikrát pozvracela, že už deku nešlo zachránit. Doufala, že žlutá deka bude mít víc štěstí než ta modrá…

„Spíš vůbec někdy?“ zeptala se Bree kamarádky a přejela rukama po hebké vlně. Jodie natáhla ruku a promnula si růžek mezi prsty. Tak božská hebkost. Jodie přemýšlela, jestli by jí Claudia taky takovou upletla. Nikdy nic tak hezkého neměla, ani deku, ani nic jiného. Měla jednu prošívanou s motivem baseballu, už od svých deseti let. Mohla by jí nabídnout, že jí za ni zaplatí… jenže všechny peníze šly na účty za lékařskou péči.

„Vždyť mě znáš. Nikdy toho moc nenaspím.“ Claudia nepřítomně podala Jodie další tašku a posadila se na okraj postele k Breeiným nohám.

„Co s tím mám dělat?“ nechápala Jodie. Toužila jedině po tom, aby se mohla posadit. Bolely ji nohy. „Kam mám ty věci dát?“

„Kamkoli. Já to pak vyřeším.“

Jodie obrátila oči v sloup. Vyřeší to později. Jako by ona nedokázala rozmístit po pokoji jednu nebo dvě dekorace, aniž by to pokazila. Claudia se k ní chovala, jako by pořád byla Breeina otravná mladší sestra. Což nebyla. Byla teď Breeina otravná dospělá sestra.

Jodie nahlédla do sáčku a vdechla mocnou vůni muškátového oříšku a skořice. Balíček obsahoval i několik svíček. Velmi voňavých.

„Víš, že je tady nemůže zapálit?“ ujišťovala se Jodie, když vytahovala z tašky skořicovou svíčku o velikosti činky.

„Ty jsou jenom na dekoraci.“ Claudia si povzdechla. „Prostě je polož na parapet.“

Jaký smysl měly svíčky, když jste si je nemohli zapálit? A Bree jejich vůni stejně ani necítila. Jodie pokrčila rameny. Co jí na tom záleželo, jestliže je stejně nikdo nikdy nezapálí? Čím rychleji je položí na parapet, tím rychleji se může posadit a dát si nohy nahoru.

Zatímco rozmisťovala těžké svíčky k oknu, poslouchala, jak si sestra s kamarádkou o něčem špitají. V nemocnici mluvili tiše všichni, tedy kromě babičky Glorie a tety Pat. Tak to v nemocnicích chodilo. Podobně jako v knihovně nebo v pohřebním ústavu tu panovalo tíživé ticho. Lidé hovořili tak potichu, že je bylo přes monotónní hučení klimatizace sotva slyšet. To místo bylo natlakované vzduchem, z něhož někdo vysál život.

„Měla bys po nocích spát, Claude,“ radila jí Bree šeptem.

„Však já spím. Jenom ne tak moc.“

Když Jodie nemohla usnout, ležela ve tmě a zírala na proužek oranžového pouličního osvětlení, které k ní prosvítalo skrz žaluzie. Myšlenky se jí honily hlavou jako poryvy sněhové vánice, které ji ve tmě zasypávaly a při dopadu bodaly. Dělala si starosti o peníze, o budoucnost, o Bree, o rodiče, o to, jak dny ubíhají a nic se nemění ani nezlepšuje. Ležela v bezčasí mezi dny a cítila, jak jí pulzují nohy, hlavou se jí míhaly vzpomínky na nekonečné dny práce v autopůjčovně. Myslela na hlas z plechového reproduktoru, který oznamoval lety do míst, kam se Jodie nikdy nepodívá. Na ten zpropadený počítač, který při práci používala a který se minimálně třikrát za den porouchal. Myslela na to, jak se jí dělá špatně od žaludku, když na ni zákazníci promluví tónem, z něhož bylo evidentní, že ji v nejbližších vteřinách seřvou. Možná by si měla vzít příklad z Claudie a místo spánku navlékat listy na hnědý provázek, plést dečky pro štěstí nebo péct, dokud nevyjde slunce.

„Jak se vede tvojí mámě?“ zeptala se opatrně Bree.

„Nevím,“ odpověděla bezbarvým hlasem Claudia.

Jodie k nim stála zády. Nechtěla, aby to vypadalo, že je poslouchá. I když právě to dělala. Claudiina matka představovala ožehavé téma. Jodie by se nikdy neodvážila na ni zeptat, i když bylo zřejmé, že když Claudia tráví noci tím svým vyráběním, její matce zase přeskočilo.

Bree taktně reagovala na kamarádčinu nevýraznou odpověď a změnila téma. Jodie se nemusela dívat, aby věděla, že stiskla Claudii ruku. „Pojďme se vyfotit s tím tvým listím,“ navrhla Bree rozjařeně.

Jodie protočila panenky a nedbale nechala žuchnout poslední jednolitou svíčku na své místo, ale cítila, jak ji pálí oči. Bylo fajn vidět Bree, že má zase náladu na pózování. Teď, když skončila chemoterapie, v sobě našla zase tu starou jiskru… alespoň prozatím. Transplantace kostní dřeně znamenala, že si brzy zase zakáže focení, protože nechtěla, aby někdo zachytil vychrtlou bledost Královny blitků.

Jodie se sesunula do křesla a sledovala, jak ty dvě pózují obklopené listovím. Ačkoli by se to nikdy neodvážila říct nahlas, protože jim oběma dávala sežrat, jaké jsou pozérky, tohle jim záviděla. Byly nespornými mistryněmi v tom, jak z pošramoceného okamžiku udělat jeho pravý opak: okouzlující, rozzářený záběr zachycující všechno, jen ne to nejhorší ze světa. Své příběhy sestříhaly, aby se smrskly na pouhé okamžiky vděčnosti. A vypadaly při tom skvěle. Breein dnešní příběh na instagramu bude plný listí a nikdo se z něj nedozví, jak to v pokoji permanentně páchne dezinfekcí, jak ona necítí chuť ani vůni jídla, nebo že ventilace do místnosti věčně pumpuje vlažný vzduch.

Jodie zachytila svůj odraz v zrcadle nad umyvadlem a zakabonila se. Její medově hnědé vlasy nikdy nebyly nijak výjimečné, ale bez nich vypadala ještě kostnatěji a ztrhaněji. Ze světla zářivek se její šedavé oči zdály bezbarvé. Díkybohu ji nikdo nechtěl vyfotit. Ve tváři měla barvu ovesné kaše, připomínala takového fádního, unaveně vyhlížejícího střízlíka. Instagram byl pro tropické ptáky, třeba rajky. Pro ženy jako Bree a Claudia, které vyzařovaly světlo. Taky jim to spolu moc slušelo. Než se nechaly oholit, vypadaly jako dva zářivé kopečky drahé zmrzliny za slunečného dne – Claudiina přírodní chladná blond, Breeiny drahé krémové nazlátlé pramínky.

Jodie byla ve srovnání s nimi jen světlounce hnědá. Opálená. Hnědošedě. Béžově. Odvrátila se od zrcadla. Celá její účast na selfíčkách a pózování se ideálně omezovala na její lajkování Breeiných příspěvků. Ne každý může být zmrzlina. Někdo musí být kornout.

„Nemůžu se zdržet moc dlouho,“ řekla Claudia kamarádce s lítostí, jakmile zveřejnily své fotky. „Musím se vrátit, abych dodělala dýňový koláč.“

Jodie se sbíhaly sliny. Za kousek Claudiina dýňového koláče by teď dala cokoli. Vlastně za cokoli jiného než za lupínky a čokoládové tyčinky.

„Ale než odejdu, mám ještě jedno překvapení.“ Claudia vytáhla z kabelky prošívané psaníčko. „Nalakujeme ti nehty!“

Jodie na tu narážku reagovala zasténáním. „Jak to myslíš, my?“ Věděla, jak to dopadne. Jako děti to dělávaly často. Claudia nutila Jodie lakovat Bree prsty na nohou, zatímco ona se starala o ty na rukou, a celou dobu jen reptala, jak to Jodie dělá špatně. Vybarvuj je po řádcích, ty trubko!

„Nemůžeme dělat něco míň holčičího?“ stěžovala si. Ale nemyslela to úplně vážně, protože Bree vrněla blahem.

Claudia ty nehty samozřejmě lakovala bezvadně. Udělala Bree tu nejpečlivější francouzskou manikúru. Aby ji Jodie nakrkla, střídala na Breeiných prstech u nohou neonově zelenou a oranžovou. Bree to bylo fuk. Vlastně se jí to líbilo.

„No vida, jak spolu vy dvě vycházíte,“ konstatovala Bree blaženě a zasmála se, když její sestra upatlala prostěradlo oranžovými šmouhami. Jodie zaklela, když se jí rozlil zelený lak, zatímco se snažila oranžovou barvu setřít.

Claudia ani nevzhlédla, ale v čelistech jí zaškubalo. Jodie poznala, že se snaží udržet v klidu tím, že se nedívá na Jodie a na zpackanou práci, kterou odvedla na Breeiných nehtech.

„Mám vás tááák ráda,“ vydechla Bree.

„My tebe taky.“ Claudia měla sklopený zrak, ale hlas se jí zadrhával.

„Nemluv laskavě za mě,“ napomenula ji Jodie naoko, protože se vyděsila, že se snad všechny naráz rozpláčou. „Já ji jenom snáším.“ Cítila, jak se jí ucpává nos a začíná ji pálit jako pokaždé předtím, než jí vytrysknou slzy. Měly Bree rozveselovat, ne plakat na celé kolo.

„Vyzývám tě, abys Claudii řekla, že ji máš ráda,“ provokovala ji Bree. „Všechny víme, že máš výzvy ráda.“

Jodie se zamračila. „Už ne. Jenom dokud jsem nezjistila, jaký jste sadistky.“ Jako dítě se dostala do spousty problémů, protože ji Bree a Claudia takhle škádlily.

„Pamatuješ, jak si strčila do nosu koktejlový míchátko a musela do nemocnice, aby jí ho vyndali?“ nadhodila Claudia klidným hlasem.

Bree se zachichotala.

Alespoň už nehrozilo, že se někdo rozbrečí.

„To bylo týrání dětí,“ zamumlala Jodie.

„Nebo když jsme ji vyzvaly, aby prošla listím z jedovatýho dubu?“

„Vy dvě jste chorý.“ Jodie se snažila setřít kapičku zeleného laku z Breeina malíčku. Nohy její sestry vypadaly jako obraz Jacksona Pollocka. Jodie včas vzhlédla a zachytila Claudiin nedůvěřivý pohled.

„Co?“

Claudia vytáhla sáček s vatovými tyčinkami a lahvičku s odlakovačem. „Udělej to znova.“

A ona to udělala. V hloubi duše totiž stále obdivovala Claudii, jako ta věčně malá sestra, která se za každou cenu chce přifařit k velkým holkám.

Kapitola 3

Bree

Jodie usnula v křesle. Ruce měla zkřížené a bradu do nich zabořenou. Ve spánku se mračila, nešťastná z toho, jaké sny se jí zdály. Bree se podařilo dosáhnout dost daleko, aby přes ni přehodila tu žlutou deku. Málem při tom spadla z postele, ale zvládla to. Jak ubohé to bylo? Sotva najít sílu, aby přes někoho přehodila deku, ve svých šestadvaceti letech. A přitom se jí jednou podařilo vyjít až na Machu Picchu.

Šťastné Díkůvzdání, Jodie, pomyslela si, když tu deku kolem ní zastrkovala. A mělo být šťastné, protože teď existovala naděje. A tohle nebylo jediné Díkůvzdání, které kdy zažila – rozhodně nebude její poslední. Příští rok povečeří u mámina stolu, s tou její pomerančovobrusinkovou nádivkou, kterou dělal táta, tou, která byla děsně suchá. Příští rok už měla prakticky před očima, když přejížděla rukou po žluté dece přehozené přes sestřina ramena. Budou tam i kandované batáty a dýňový koláč a ten nechutně sladký nákyp z marshmallows, na kterém teta Pat trvala každý rok, že ho přinese, i když ho nikdo nechtěl jíst. A taky tam budou nové věci, které si vždycky přála, třeba pořádný krocan od řezníka, velký a z volného chovu, místo toho mraženého ze supermarketu. Bree přesně věděla, jak ho upečou. Sama ho bude potírat česnekovobylinkovým máslem, opakovaně, dokud se kůrčička nevypeče hezky dozlatova a vnitřek nebude šťavnatý a plný chuti. K tomu žitnojablečná nádivka s šalvějí a domácí brusinková omáčka. Bree měla na podlaze vedle postele hromádku časopisů – food porno pro někoho, kdo už si jídlo nedokáže vychutnat. U stránek s recepty, ozdobami a všemi věcmi, které si přála na příští rok, si ohnula růžky jednotlivých stránek. Totéž začala dělat i s věcmi na Vánoce. Příští rok bude to nejlepší Díkůvzdání, po něm ty nejlepší Vánoce, nejlepší silvestr, prostě nejlepší všechno.

Usnula při představě stolu osvětleného svíčkami a syté vůně zlatavě vypečeného krocana. Zdálo se jí o povídání a pomalé hudbě, o horkém dýňovém latte a o smíchu. Viděla před sebou úzkou malou jídelnu v domě svých rodičů tak plnou lidí, že se z kuchyně musely přitáhnout další židle, a v ničí tváři se nezračila ta ztrhanost a utrpení, které viděla, když ji navštěvovali v nemocnici. Máma měla čerstvě obarvené vlasy a táta zase zrůžovělé tváře a rozzářené oči. I Jodie byla odpočatá a usměvavá. Byla tam samozřejmě i Claudia a cítila se natolik uvolněně, že ani nepřerovnávala výzdobu stolu, když ji máma odsunula stranou, aby mohla na stůl dát bramborovou kaši. Sny byly prodchnuté Breeinou láskou ke všem. Ta láska je zalévala světlem jako podvečerní slunce.

Když ji otec vytrhl ze snu o budoucím Dni díkůvzdání, aby se vystřídal s Jodie, Bree si ten opojný pocit spokojenosti zachovala.

„Promiň, zlato, nechtěl jsem tě vzbudit.“ Hrbil se ve dveřích jako velký plachý medvěd. Kabát mu pokrývaly roztáté sněhové vločky.

Jen se na něj usmála. Nechtěla spát. Spánku bylo dost, když už člověk nebyl… nemocný.

„No teda, co se to tu stalo!“ Táta se zadíval na listy, které se chvěly a točily na svých provázcích. „Předpokládám, že se tu stavila Claude?“

Bree se zazubila. „Tohle se jí asi už nepodaří překonat!“

Táta si odfrkl. „Jen počkej, až přijdou Vánoce. Ta holka by mohla zdobit severní pól.“

„Řekla ti máma o tý transplantaci kostní dřeně?“ zeptala se ho Bree, když ho sledovala, jak z kapsy vytahuje plechovku Pepsi. Položil ji na její noční stolek a dal jí pusu na čelo. Rty měl zvenku ledově chladné.

„No jistě. To je skvělá zpráva, obzvlášť před svátky.“ Statečně se snažil znít vesele, ale Bree v jeho hlase slyšela neúprosnou opatrnost. „Doktor si myslí, že to zabere, co?“

Bree nesnášela, jak se mu třese hlas a jak se vyhýbá jejímu pohledu. Přeběhl jí z toho mráz po zádech. Ne, nechtěla do svého slunečného dne vpustit mráz. Transplantace kostní dřeně bude fungovat. Protože musí. Věnovala mu svůj nejzářivější úsměv a otevřela plechovku s limonádou. „To si piš.“

Nedokázal se ubránit úsměvu. „Nemohlo to přijít v lepší dobu. Máme za co vzdávat díky.“

Ano, mají být za co vděční, i když ona trpí leukémií, pomyslela si, když ho sledovala, jak si sundává promočenou čepici a hází ji do umyvadla. Velkou rukou, oteklou od let tvrdé dřiny, si prohrábl rozcuchané, šedivějící vlasy. Bylo za co děkovat. Napila se limonády bez chuti a láskyplně sledovala, jak otec jemně třese s Jodie, aby se probrala. Ti dva si byli tak podobní, i když jeden připomínal velkého grizzlyho a druhý byl drobný s jemnými rysy. Když byli unavení, dívali se na svět stejně mrzutě.

„Kdy Claude odešla?“ zjišťovala Jodie, zívla a vzala si od táty plechovku Pepsi. Jaký má smysl pracovat pro PepsiCo, když člověk nemůže dcerám dopřát limču? To vždycky říkával táta s mrknutím, když přišel z práce a předal jim pamlsky. Byla to jedna z mála výhod jeho práce v továrně. Jenže teď už to neříkal. A už vůbec nemrkal. Jen podal Jodie plechovku, když se zvedala ze židle. Zmateně se podívala na deku u svých nohou, pak věnovala Bree skleslý pohled a položila ji zpátky na postel.

„Odešla už dávno,“ odpověděla Bree a přitáhla si přes sebe tu luxusní přikrývku. „Koláče volaly.“

Jodie zívla, až si málem roztrhla čelist. „Taky bych měla jít. Slíbila jsem mámě, že uvařím něco s batáty. Zítra cestou vyzvednu Glorii a Pat.“

Bree pocítila divoké nutkání poprosit Jodie, aby ji vzala domů. Chtěla sedět v kuchyni, v teple, sledovat Jodie a mámu, jak vaří batáty a kávu. Chtěla jít nahoru do svého starého pokojíku a spát ve své dětské posteli. Chtěla pozorovat kouzelné větve jasanu, jak ve větru škrábou o okenní tabule, stejně jako to dělávala v dětství. Chtěla se vrátit domů.

„Jeď opatrně,“ houknul táta, když se posadil do Jodiina křesla. Bylo pro něj příliš malé. „Venku je náledí. Vypadá to na dost děsnou noc.“

Jodie znechuceně protáhla obličej. „Jak jinak.“ Stáhla bundu z háčku na zadní straně dveří. „Díky za limču, tati.“

„Nemáš zač, broučku.“

Jodie vycítila Breeino zoufalství a setkala se s jejím pohledem. „Zítra zase přijdu,“ ujistila ji chraplavě. „Přivezu s sebou Díkůvzdání.“

Bree se do očí nahrnuly horké, pálivé slzy. „Já vím.“

Jodie se připlížila k posteli a sklonila se, aby sestru objala. Málem ji celou nadzvedla. „Mám tě ráda, Šmoulo Fešáku.“

„Neříkej mi tak,“ napomenula ji Bree z povinnosti, ale vlastně jí to nevadilo. Zavřela oči a přitiskla se jí obličejem ke krku. Její kůže byla teplá. „Taky tě mám ráda.“

„Hezky se nám o staříka postarej.“

„Kdo je tady stařík?“ Táta měl v ruce dálkový ovladač a právě zapínal televizi. „Na co se chceš dívat, zlato?“ zeptal se, když se Jodie vytratila do nočních ulic.

Díkybohu za rodinu. Bree si přitáhla žlutou deku výš. A za přátele. Zatímco se táta snažil najít něco slušného ke sledování, Bree sáhla po telefonu. Nebyla sama. Tam venku měla milion lidí – stačilo, aby je oslovila, a oni tu pro ni byli. Nezáleželo na tom, jestli je den nebo noc, vždycky se našel někdo, s kým si mohla popovídat.

Vyfotila svého tátu, který se s nohama nataženýma před sebou pohroužil do nějakého sportovního pořadu. Takhle vypadá láska. Otočila telefon k obloze venku za oknem. Měsíc byl na zimním nebi nízko a připomínal napuchlý balón. Připadala si kvůli němu malá. Vyfotila si ho. Na snímku měsíc spočíval zavěšený nad východním křídlem nemocnice, menší a bělejší, než se jevil ve skutečnosti. V reálu to byla třpytivá oranžová koule posetá rezavými skvrnami. Na fotografii byla rez slabou skvrnou, krémovou na jinak bílé. Snímek na instagramu nadepsala Moře klidu. I když co mohla vědět, ty skvrny mohly představovat klidně Oceán bouří. Ale to svým sledujícím neřekla. Pouze pozorovala, jak se pod již nerezavým měsícem začaly objevovat komentáře. S každým z nich se cítila o něco méně osamělá, o něco méně vystrašená.

Zůstaň silná, Bree!

Zvládneš to!

Šťastný Díkůvzdání!

Objevily se i další komentáře od trollů, ale ona je ze zvyku nečetla. Jen je bezduše přehlédla. I když si je ale nepřečetla, ty komentáře všechno zastiňovaly, jako skvrny na měsíci. S povzdechem odložila telefon.

Přitiskla si Claudiinu deku k sobě a nechala se unášet vzrušeným hukotem tátova sportovního kanálu. Věřím ve žlutou, říkala si. Vybrala jsem si žlutou. A příští rok už tady v tomhle pokoji nebudu. Příští rok se budu rozvalovat na mámině a tátově gauči, těšit se na Den díkůvzdání doma a pozorovat oheň v krbu.

A až měsíc vyjde nad závějemi, nebude rezavě oranžový. Bude zlatožlutý. Bude mít barvu naplněné naděje.

Kapitola 4

Díkůvzdání

Jodie

O rok později

Jodie neměla volno už skoro měsíc. Brala každou směnu, která se namanula, někdy i dvojitou nebo trojitou, škemrala o každou placenou hodinu, co se naskytla. Ale stejně to nikdy nestačilo. Ze všech těch dluhů nebylo cesty ven. Mohla by tuhle přiblblou práci dělat do konce života, a nikdy by nesplatila ani úroky z Breeiných účtů za léčení.

Jodie měla v uplynulém roce pocit, že se propadla na dno. Ocitla se na samém dně hluboké propasti a dívala se nahoru na hrozivou vzdálenost mezi ní a světem nad ní. Tam nahoře lidé oslavovali Den díkůvzdání, přebíhali terminálem z letadel, štěbetali při čekání u pásů se zavazadly, rozčilovali se nad malichernostmi, jako třeba proč dostali místo pronajatého hatchbacku obyčejný sedan.

Nejradši by na ně vyhrkla: Koho to zajímá? Je to jenom auto. Objednali jste si auto, tak ho taky dostanete. Co víc ještě chcete?

Hatchback.

Buďte rádi, že si tu vůbec něco můžete poptávat. Protože moje sestra nemůže.

„A udělalas je?“

„Jasně že ne.“ Nakrčila svůj dokonalý nosík. „Za nevkusnost mě neplatí. Zrealizovala jsem lepší verzi.“