Přeložila Viktorie Košnarová

FOXGLOVE

Copyright © 2023 by Adalyn Grace, Inc.

All rights reserved.

Translation © Viktorie Košnarová, 2024

ISBN 978-80-284-0189-4

Obsah

PRVNÍ ČÁST

PROLOG

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DRUHÁ ČÁST

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘETÍ ČÁST

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

TŘICET DEVĚT

ČTYŘICET

ČTYŘICET JEDNA

ČTYŘICET DVA

ČTYŘICET TŘI

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Když se jedné mé přítelkyně během přijímacího pohovoru zeptali: „Co vás ráno vytáhne z postele?“, odpověděla: „Budík.“

Tuto knihu věnuji jí – za to, že je vždy mojí první čtenářkou, nejlepší parťačkou na cestách, prvotřídní stalkerkou a že mě umí rozesmát, i když to nemá v úmyslu.

PRVNÍ ČÁST

PROLOG

Osudu trvalo celé tisíciletí, než se naučil písně vláken, a ještě déle, než se je naučil splétat.

Seděl na podlaze ve sklepě osvětleném ubývající svíčkou a hrbil se nad prázdnou osnovou na klíně. Nad ní se leskla jehla svíraná hbitými prsty. Barva navlečené niti se neustále měnila, jak Osud vytvářel další životní příběh.

První barva byla pokaždé stejná – chvalozpěv bílé na oslavu nového života. Jako další ji v osnově následoval uklidňující nápěv modré, posilovaný hudbou drnkající v jeho žilách. Pak zazněly vášnivé motivy červené a kvílení žluté. Barvy po tapiserii explodovaly jako sluneční paprsky. Osud se nechal pohltit životem bohaté aristokratky, která se jednoho dne stane tak oslnivě krásnou, že inspiruje ta nejskvělejší díla. Ani obrazy a sochy, ani hudba a poezie však plně nezachytí její krásu. Život jí naplnily vášnivé aféry, každá z nich spředená z lehounkých vláken stejně křehkých, jako vytříbených. Osud byl s každým novým milencem a předpovězeným obratem zběsilejší a dral se jejím životem za vyvrcholením, které znal jen on.

Každý, kdo by Osud viděl při práci, by ho pokládal spíš za hudebníka než za výtvarníka. Když na plátně zhudebňoval něčí život, jehla v jeho ruce se stávala smyčcem a tapiserie houslemi. Každým pohybem jehly spěchal zachytit celý běh života, který k němu přicházel po vteřinách, a měnil melodie v barvy. Tolik pospíchal, že ani nepřemýšlel. Nedýchal. Byl natolik ztracený v příběhu, že když dospěl ke konci tapiserie, na okamžik si nevzpomínal, kdo je, natož co to vytvářel.

Pak se však rozhlédl po prázdné místnosti s holými šedými stěnami a vybavil si živé barvy, které už však nepatří jemu, nýbrž těm, jejichž životní běh předpověděl. Tapiserie Osudu kdysi zářila čirým zlatem, ale poté ho po staletí zastínila nová barva – tiché, dokonalé stříbro, na něž se Osud nedokázal podívat, protože znamenalo vše, co mu bylo vzato. Vše, co mu vzal Smrtonoš.

Sfoukl svíčku a stěny, které ho obklopovaly, se proměnily v řady tapiserií zavěšených na provazech táhnoucích se do nekonečna. Jakmile se objevila mezera, Osud provaz pozastavil a zavěsil na něj nový přírůstek. Přejel prstem po spirálách sytě karmínové, jeho nejmilejší barvy, protože silná láska a vášeň vždy tvoří ty nejpoutavější příběhy. Jakmile stáhl ruku, tapiserie se posunula dál a bude tak pokračovat, dokud se všechny nitě nerozpletou a osnova se k němu nevrátí pro nový příběh.

Zlatýma očima sklouzl k dalšímu plátnu a vtom jeho pozornost přilákal zvuk v pozadí. Nic podobného ještě neslyšel, byl jemný jako tón harfy, a přesto stejně strhující jako molový akord smrti. Pohltil všechny ostatní zvuky, a ačkoliv si Osud stanovil, že se nikdy nebude vracet k tapiseriím, které už pověsil – proč měnit mistrovská díla? –, tomuto volání neodolal.

Osud si razil cestu za zvukem, proplétal se mezi řadami, shýbal se a uskakoval. Jakmile se přiblížil, řada se zastavila a Osud zjistil, že zvuk nevydává jedna tapiserie, nýbrž dvě.

První byla ta nejošklivější, jakou kdy utkal, protože její největší část tvořily barvy šedé a také nafialovělé jako modřina. A přesto si s ní dal velkou práci, pečlivě umisťoval každou nitku, jelikož tento krutý dar tvořil pro svého bratra: životní příběh ženy, kterou Smrtonoš bude milovat, ale nikdy ji nezíská. Když se teď Osud na tapiserii podíval, zamračil se. Něco se na jeho výtvoru změnilo. Šedá se proměnila v černou, prokládanou rudou a zlatou. Žlutou. Modrou. A pak další černou – ne jen jednou linií, ale tisíci vláken, která se nepřestávala objevovat, ani když Osud sevřel zkažený výtvor v pěstech.

Druhá tapiserie nebyla o nic lepší než ta první. Bledě růžové a ledové závity protínaly tlusté linie černé a bílé připomínající klaviaturu. Naklonil se a poslouchal její melodii – temný nápěv, sice tichý, ale udeřil ho jako pěst, takže se prudce nadechl a ucouvl. Byl krásný, to rozhodně, jenže byla to špatná krása.

Osud uchopil jehlu, kterou měl za uchem, a zabodl ji do druhé tapiserie, aby zjistil, co se stane, když se pokusí do konečného černého útku smrti vstoupit. K jeho úžasu mu ji tapiserie vyplivla zpátky do dlaně. Sevřel kolem ní pěst.

Ať už ty obludnosti znamenají cokoli, on je nevytvořil. Při pohledu na ně se mu zvedl žaludek. Strhl obě z provazu a hodil si je přes rameno, jenže ony stále rostly, černobílé pruhy mu spadaly přes záda a otíraly se o každý schod, po němž stoupal. Snažil se nezakopnout. Spěchal k ohni hořícímu v krbu, jenž vrhal oranžovou záři na další prázdnou místnost, kde před hučícími plameny stálo jediné kožené křeslo.

Osud hodil pruhovanou tapiserii do ohně a sedl si do křesla, aby sledoval, jak hoří. V okamžiku, kdy ji tam hodil, však plameny zasyčely, pohasly a do místnosti se vloudil až příliš známý chlad. Pronikl mu do kostí jako mráz, zmocnil se jeho těla a rozechvěl mu páteř.

Osud se nejistě vyhrabal na nohy, vytáhl tapiserii a zamračil se, když oheň znovu vzplál. Rozzuřil se a tentokrát hodil do plamenů tu ohavně znetvořenou tapiserii. Do očí mu prskly žhavé uhlíky. Zapotácel se dozadu a zakryl si obličej. Když se znovu podíval na oheň, nebyl červený ani oranžový, ale měl barvu, o níž se domníval, že už ji nikdy neuvidí.

Obličej mu zbledl, třesoucími se prsty uchopil tapiserii a pranic přitom nedbal, že se mu plameny zakusovaly do dlaní. Odstrčil křeslo do kouta, aby ji mohl roztáhnout po podlaze. Padl na kolena a pátral, zkoumal – a byla tam, stříbřitá vlákna třpytící se jako hvězdy. Dokonalá nepravděpodobná stříbrná vlákna. Dokud nemrkl a nezmizela.

Obtížně dýchal. To, co viděl, bylo nejspíš výplodem jeho osamělosti. Delirium vyvolané přemírou práce. Protože je snad možné, aby ji po všech těch letech hledání přece jen našel?

Jemně jako milenec přejel rukou po vláknech, aby zjistil, komu přesně tapiserie patří – je-li to dívka naschvál stvořená, aby Smrtonoše sváděla, aby ho zničila, až se ukáže, že už nemohou být spolu. A přesto se její příběh odvíjel dál a Osud už ho nedokázal ovládat.

Druhá tapiserie byla podobná. Pařila dívce, která se osudu vzepřela ne jednou ani dvakrát, nýbrž třikrát za sebou. Smrtonoš ho opakovaně varoval, že na své příběhy shlíží příliš povýšeně – že nic takového jako dokonalý výtvor neexistuje a že na něj jednou někdo vyzraje a porazí ho na vlastním hřišti. Až dosud nevěřil, že k tomu někdy dojde.

Musel to zjistit. Musel tu dívku se stříbrnými vlákny, Signu Farrowovou, vidět na vlastní oči. A tak Osud popadl klobouk a rukavice a rozhodl se vpadnout na večírek.

JEDNA

Říká se, že náprstník, digitalis purpurea, je nejjedovatější těsně před dozráním semínek.

Signa Farrowová na tu kouzelnou jedovatou květinu, po níž bylo pojmenováno sídlo její rodiny, musela myslet, když shlížela na mrtvé tělo vévody z Berness, lorda Julia Wakefielda.

Celý život slýchala historky o tom, jak v tom sídle zemřeli její rodiče a jejich smrt způsobil jed. Signa jako dítě objevila na půdě u babičky pomačkaný novinový výstřižek, který to popisoval. Jak nádherně tragická událost to musela být, myslela si tehdy. Představovala si těla tančící pod zlatavou září lustrů, bílé atlasové róby vířící po parketu. Jak jen to muselo být krásné, než dorazil Smrtonoš. To, že matka zemřela v plesových šatech při tom, co dělala nejraději, ji utěšovalo.

Nikdy si však nedovolila představit, jak tragická taková smrt musí být, tříštění skla a uširvoucí výkřiky, jaké se nyní rozléhaly plesovým sálem v Thorn Grove. Dokud sestřenka Blythe neklopýtla dopředu, když se někdo cpal kolem ní, Signa nikdy nepomyslela na to, že si člověk musí dávat pozor na své ruce a nohy, aby ho nesrazili ti, kdo se ženou kolem mrtvého těla k východu.

Tato smrt nebyla tak krásná a mírumilovná, jakou si vysnila pro své rodiče.

Tato smrt byla nelítostná.

Everett Wakefield klesl na kolena vedle otce. Sklonil se nad mrtvolou a nevěnoval žádnou pozornost rostoucímu zmatku, ani když ho sestřenice Eliza Wakefieldová popadla za rameno. Tvář měla zelenou jako lišejník. Vrhla jediný pohled na mrtvého strýčka a vyklopila večeři na mramorovou podlahu. Everett se ani nepohnul, přestože mu zvratky potřísnily boty.

O pár okamžiků dřív byl vévoda z Berness samý úsměv a připravoval se podepsat partnerskou smlouvu s Hawthornovými na jejich vážený podnik, Greyův pánský klub. Ta dohoda byla po celé týdny nejprobíranějším klepem ve městě. Elijah Hawthorne, Signin bývalý poručník, se jí honosil ještě déle. Teď, když stál za mrtvým tělem svého téměř partnera se sklenicí vody v chvějící se ruce, už se nehonosil. Zbledl jako mramor a pod očima se mu modraly propletené žíly.

„Kdo mi to udělal?“ Duch lorda Wakefielda se vznášel nad svým tělem, a když se otočil k Signě a Smrtonošovi, jeho průhledné nohy se nedotýkaly země. Viděli ho jen ti dva.

Signa si kladla stejnou otázku, ale uprostřed toho neklidného davu lidí na ni dost dobře nemohla lordu Wakefieldovi odpovědět nahlas. Čekala, jestli neuvidí padat další těla, a celou dobu uvažovala, zda se to ve Foxglove toho večera, kdy zemřeli její rodiče, odehrálo také tak. Jestli to tam také nepůsobilo příliš vesele a třpytivě oproti neblahému pocitu, který se vznášel ve vzduchu. Jestli matku také tak tížily propocené šaty a spletené vlasy jako teď Signu.

Byla tak vyděšená a ztracená v myšlenkách, že sebou trhla, když Smrtonoš vedle ní zašeptal: „Jen klid, ptáčátko. Dnes už nikdo další nezemře.“

Pokud ji to mělo uklidnit, bude se muset víc snažit.

Everett svíral otcovu bezvládnou ruku a v mrazivém tichu mu z očí kanuly slzy. Duch jeho otce před ním poklekl.

„Nedá se to nějak zvrátit?“ Lord Wakefield se na Signu díval tak vážně, tak nadějeplně, až svěsila ramena. Bože, co by dala za to, kdyby mu mohla říct, že ano.

V současné situaci ovšem musela dělat, že ho neslyší, jelikož její pozornost upoutal muž stojící proti mrtvole, který sledoval každý Signin pohyb. Samotná jeho přítomnost ji nutila držet se zpátky. Zježil se jí z něj každý chloupek na těle.

Nikdy předtím ho neviděla, a přesto, jakmile na ní spočinul jeho žhavý pohled, okamžitě věděla, kdo to je. Kvůli tomu pohledu světla potemněla a zděšené výkřiky hostů zeslábly ve vzdálený šum. Smrtonošovo sevření zesílilo, ale Signa zjistila, že se na něj nedokáže podívat. Muž jménem Osud ji pohltil a z náznaku úsměvu na jeho rtech poznala, že si toho je vědom.

„Je mi ctí, slečno Farrowová.“ Hlas měl jako med, přestože postrádal jeho sladkost. „Už dlouho vás hledám.“

Byl vyšší než Smrtonoš v lidské podobě, ale štíhlejší a měl útlé svaly. Smrtonošova pleť byla světlá, čelist ostře řezaná, tváře propadlé. Osud se mohl pyšnit zrádně okouzlujícími dolíčky a bronzovou pokožkou. Ze Smrtonoše byly cítit temné intriky, Osud zářil jako zdroj světla celého světa.

„Proč jsi tady?“ To promluvil Smrtonoš hořkým, ledovým tónem, protože Signiny rty oněměly.

Osud naklonil hlavu a podíval se na Smrtonošovu ruku na Signině rameni. Od její pokožky ji dělila jen tenká vrstva látky. „Chtěl jsem poznat tu mladou ženu, která mému bratrovi ukradla srdce.“

Signa zbystřila. Bratr. Smrtonoš se nezmínil, že má bratra, a ve vzduchu viselo takové napětí, že netušila, čemu má věřit. Ze Smrtonoše, stojícího v kaluži stínů, ještě nikdy nevyzařovala taková smrtonosnost. Toužila couvnout a najít ve stínech útěchu a bezpečí, ale třebaže nutila své tělo k pohybu, chodidla jako by měla přitlučená k podlaze. Pod pronikavým pohledem Osudu si připadala jako brouk a napůl očekávala, že zvedne nohu a rozšlápne ji. Místo toho udělal dva kroky vpřed a vzal její obličej do dlaně tak překvapivě hebké, až sebou Signa cukla – urozená ruka, pomyslela si. Sklonil se k ní a jeho dotek ji pálil na kůži.

„Pusť ji.“ Smrtonošův stín se zavlnil kupředu a zastavil se Osudu za zády, právě když přejel Signě palcem po krku.

„Nic takového.“ Osud se na Smrtonoše ani nepodíval. „Ty sice vládneš nad smrtí a umíráním, ale nezapomínej, že moje ruka kontroluje osudy živých. Dokud dýchá, je má.“

Smrtonoš ztuhl a chlad vyletěl z místnosti. Signa se snažila ze sevření Osudu vymanit, ale držel ji pevně. Sklonil se ještě níž, až se málem dotkli nosy, a prohlížel si ji. Neřekl ani slovo, jen si ji pátravě měřil prastarýma očima. Bylo v nich cosi tak temného a horečného, že raději držela jazyk za zuby a neodvažovala se proti muži, který umlčel i Smrtonoše, ani pohnout.

„Slečno Farrowová, tušíte, kdo jsem?“ zeptal se jí šeptem.

Dívat se na něj bylo jako zírat do slunce. Čím déle na něj Signa upírala zrak, tím nejasnější byl svět kolem, protože jí před očima vybuchovaly sluneční paprsky. Jeho hlas byl také stále zamženější a slova spolu splývala hebce jako smetana.

Signiny spánky se rozbušily bolestí. „Jen podle jména,“ vypravila ze sebe, skoro ta slova vydechla. Na tom muži bylo vše, od doteku po hlas, žhavé.

Osud jí sevřel tvář pevněji a přinutil ji zaostřit pohled. „Pořádně se zamyslete.

„Není nad čím, pane.“ Jestli se mu rychle nevymaní, rozskočí se jí hlava. „Ještě nikdy jsem vás neviděla.“

„Opravdu?“ Osud ji pustil. Jeho strohost byla pochopitelná, ale na té zuřivosti bylo cosi známého. Něco, co Signě připomínalo bezmocné ptáče, které držela před měsíci v dlaních, nebo poraněná zvířata, na něž narazila v lese. Osud se napřímil a oprášil si vázanku. Smrtonoš okamžitě přikročil k Signě, zahalil ji stínem a ovinul jí paži kolem pasu.

„Co ti to povídal?“ Smrtonošovy stíny byly chladnější než obvykle a třásly se vztekem. Signa se mu pokoušela odpovědět, aby ho uklidnila, jenže pokaždé, když otevřela ústa a chtěla vyslovit Osudovu otázku nahlas, sama od sebe se jí zavřela. Zkusila to třikrát, než pochopila, že jí v mluvení nebrání šok ani třeštící hlava, a probodla Osud rozzuřeným pohledem.

Smrtonoš kolem ní beze slova proklouzl. Temnota, která z něj každým krokem unikala, vysála barvy z pozlacených stěn i mramorových sloupů. Signě se dýchalo lehčeji a už nemusela mhouřit oči. Smrtonoš v lidské podobě stál tváří v tvář Osudu a jeho hlas zněl jako z noční můry. „Jestli se jí znovu dotkneš byť jen prstem, bude to poslední věc, kterou uděláš.“

Osud se svým pobavením oháněl jako zbraní, zručně zhotovenou a vybroušenou k dokonalosti. „Podívejme se na něj, ten nám dospěl. Jaký se to z tebe stal mocný ochránce.“ Luskl prsty a svět se opět rozhýbal. V Signiných uších se rozječely dosud přidušené výkřiky. Tlak spěchajících těl zesílil. Zápach hořkých mandlí z mrtvého těla na zemi byl stále patrnější. „Nejsi jediný, kdo tu může vyhrožovat, bratře. Mám ti taky pohrozit?“

Těžko říct, kolik času uplynulo, než do sálu přispěchal Elijah se strážníkem, aby prohlédl tělo. Osud už tam nestál, vmísil se do malé skupiny lidí, kteří tu zůstali. Signa neslyšela, co jedné ženě zašeptal do ucha, ale pranic se jí nezamlouval děs, který se jí rozlil po tváři. Horečnatě něco špitla muži vedle sebe a ten to vzápětí sdělil manželce. Zanedlouho se celý plesový sál rozezvučel klepy a vrhal rozohněné pohledy na Elijaha a jeho bratra Byrona, jenž stál vedle něj se špacírkou v třesoucí se ruce. Hosté se odtáhli i od Blythe, jako kdyby byli Hawthornové nákaza, která ohrozí každého, kdo se k nim přiblíží.

Elijah snášel náhlou ostražitost davu se vztyčenou hlavou, ale Blythe se kvůli tomu hřmotnému šepotu schoulila do sebe. Ostrým pohledem přimhouřených očí přejela po sále – najednou zdánlivě o tolik větším a jasnějším – přes obličeje, které její pohled nevydržely.

Signa ten pocit i to, jak hluboce dokáže zasáhnout duši, dobře znala, a osopila se na čumily: „Nemáte v sobě kouska studu? Právě tady umřel muž a vy se chováte, jako by to bylo nějaké divadelní představení. Odejděte a nechte strážníka dělat svou práci.“ Pár hostů nad tím ohrnulo nos, ale s odchodem nespěchali, zvlášť když si mezi nimi ke strážníkovi razil cestu Osud. Signa tam také vykročila, aby zabránila čemukoli, co měl Osud za lubem, ale Smrtonoš ji chytil za loket a stáhl zpátky.

Ještě ne, zarazil ji slovy, která jí zněla v hlavě. Neměli bychom zasahovat, dokud nezjistíme, co chce. Signa sevřela pěsti podél těla a všemi silami bojovala s pokušením.

Osud gestem tak prostě okázalým, že by na tu podívanou mohl prodávat lístky, ukázal prstem na bratry Hawthornovy.

„On to byl,“ oznámil. Všichni zalapali po dechu a Osud se vytáhl do výšky. Signa ani nestačila zareagovat na fakt, že ho na rozdíl od Smrtonoše všichni v sále vidí. „Ten nápoj podal lordu Wakefieldovi Elijah Hawthorne. Viděl jsem to na vlastní oči!“ Ozvalo se souhlasné mumlání. Tiché brumlání lidí, kteří se navzájem přesvědčovali, že také viděli přesně to, co ten muž říká.

Strážníkovi ztvrdly rysy. Sehnul se a sebral vedle těla střep ze sklenice na šampaňské. Čichl si k němu a nakrčil nos. „Kyanid,“ podotkl a Signa si musela připomenout, aby se zatvářila překvapeně. Strážník úžas davu nikterak nesdílel, takže si říkala, jestli jeho vyrovnanost nějak nesouvisí s tím, co posledních několik měsíců čítala v novinách.

Jed – zejména kyanid – se stával populárním zneklidňující měrou. Byl to chytrý způsob, jak spáchat vraždu, protože byl téměř nezjistitelný. Někdo zašel tak daleko, že ho nazval ženskou zbraní, jelikož jeho použití nevyžadovalo námahu ani fyzickou sílu – ale to se Signě moc nezamlouvalo.

Zrak jí padl na Everetta a Elizu Wakefieldovy. Eliza se stále ještě držela za břicho, odvrácená od mrtvoly, Everett se tiše třásl.

Osud o krůček postoupil a položil Everettovi ruku na rameno. Přidřepl si k němu a zeptal se: „Vy jste viděl, jak Elijah Hawthorne vašemu otci tu sklenici podává, že?“

Everett zvedl hlavu. Měl prázdný pohled bez jiskřičky světla. „Viděl jsem je oba,“ řekl zuřivě a vstal. „Byron byl také poblíž. Žádám, aby byli bratři Hawthornovi zatčeni!“

Signu pálilo v hrudi, když si všimla slabé zlaté záře na konečcích Osudových prstů. Pomaličku jimi pohyboval a Signa přimhouřenýma očima viděla, že se mezi nimi lesknou vlákna tenká jako pavučinka.

„Poslouchejte, chlapče,“ začal Byron. Elijah ho uchopil za paži a přerušil ho. „Rádi vám řekneme všechno, co víme. Ujišťuji vás, že se chceme dopátrat pravdy stejně jako vy.“

Signa byla víc než kdy jindy vděčná za Elijahovu nově nalezenou střízlivost. Neodvažovala se představit si, jak by mohl reagovat před pár měsíci, kdy býval neustále opilý, protože mu smrt manželky a nemoc dcery Blythe zlomila srdce. Tenkrát by mu ta situace patrně připadala komická a ironická. Teď se jí však ulevilo, protože se tvářil vážně.

Nikdo nevěděl, jakou hru to Osud hraje, ale Elijah s Byronem určitě nebudou mít se strážníkem žádný problém. Vedl bratry Hawthornovy přes taneční sál a dovolil jim jen krátkou zastávku u Blythe a Signy.

Elijah vzal Blythin obličej do dlaní a vtiskl jí polibek na čelo. „Není třeba se rozrušovat, ano? Do rána se všechno vyřeší.“

Pak Elijah objal Signu. Políbil ji na čelo jako vlastní dceru a to ji zahřálo u srdce. Vypadal tak klidně možná proto, že Blythe i Signa skoro plakaly a držely se za ruce. Choval se jako muž jdoucí na čaj, ne jako někdo veřejně obviněný z vraždy.

„Netrapte se, holčičky moje.“ Položil jim ruce na ramena. „Brzy se uvidíme.“

A pak byli oba, Elijah i Byron, pryč. Odváděli je z Thorn Grove jako skutečné gentlemany. Signa se za nimi dívala a polykala slzy, aby Osudu nedopřála uspokojení z pohledu na to, že pláče.

Elijah bude v pořádku. Položí mu pár otázek a pak podezření z údajné účasti bratrů Hawthornových na tomto zločinu odloží, dokud si koroner nevyzvedne mrtvolu.

Signa stiskla Blythe dlaň, aby jí to naznačila, ale sestřenka se nedívala ani na ni, ani za odcházejícím otcem. Blythe svůj hněv soustředila na Osud. Než ji Signa či Smrtonoš stačili zastavit, uvolnila si ruku a kráčela přes sál. Svírala si přitom sukně tak pevně, až málem roztrhla látku.

„Při ničem takovém jste dneska večer ani mého otce, ani strýce neviděl!“ I v podpatcích byla Blythe o hodně nižší než Osud, ale to jí nijak nebránilo k němu přistoupit, jak nejblíž to fyzicky šlo, a vrazit mu prst do břicha jako zbraň. „Nevím, co od mé rodiny chcete, ale ať mě vezme čert, jestli dovolím, abyste to dostal.“ Pak se kolem něj protlačila, nedbala na to, kdo ji pozoruje, a zamířila k Charlesi Warwickovi, majordomovi Thorn Grove. Osud se ušklíbl, ale už jí nevěnoval jediný pohled a obrátil znovu pozornost ke Smrtonošovi a Signě.

„Jsi na tahu, bratře,“ řekl. „Dobře si ho rozmysli.“

Načež zmizel tak rychle, jako se objevil, a nechal za sebou jen zmatek.

DVA

O hodinu později se v chodbách Thorn Grove rozhostilo strašidelné ticho.

Signa opatrně sestupovala ze schodů, přidržovala se krouceného zábradlí a snažila se zůstat ve stínech. Jakmile železná závora zapadla za posledním klevetícím hostem a Warwick se uchýlil do svého bytu, Signa začala citlivě vnímat každé zapraskání a zasténání dřeva v prázdné vstupní hale.

V nose ji štípal kouř z množství narychlo sfouknutých svíček, jež uvrhly sídlo do takové tmy, že by neměla být schopna vidět ani své natažené ruce. Přesto jako by se ocitla v letním dni, jelikož pode dveřmi plesového sálu pronikalo světlo ducha a ozařovalo jí cestu k dvoukřídlým dveřím. Domnívala se, že je za nimi Smrtonoš a připravuje zesnulého vévodu, a pokoušela se nenápadně nahlédnout dovnitř, ale najednou se jí zježily chloupky na krku, protože se za ní ozval hlas.

„Požádal mě o pár minut se svým synem.“

Signa málem vyletěla z kůže a zapotácela se dozadu, ale vtom si uvědomila, že ten hluboký znělý hlas patří Smrtonošovi. Zkontrolovala okolí, aby se ujistila, že nikdo nečíhá na schodišti, a pak na něj mávla, aby se přiblížil. Poslední, co by Hawthornovi potřebovali, by bylo, aby ji tu někdo přistihl, jak si chvíli po vraždě povídá sama se sebou.

Smrtonoš ve své stínové podobě klouzal po stěnách za Signou a ta se v jeho blízkosti pokoušela netřást. Hlavou se jí honily tisíce otázek, ale první jí vyklouzla hned, jak zavřela dveře salonu. „Kdy jsi mi hodlal říct, že máš bratra?“

Smrtonoš ji vzal za ruce a vydechl. Bylo to jako lehký závan větříku, který jí odfoukl vlasy z tváře. Kdyby neměla rukavice, jeho dotek by jí zastavil srdce a probudil v ní skryté schopnosti Smrtky. Díky rukavicím však zůstala naprosto lidská. Opětovala jeho stisk.

„Nemluvil jsem s ním několik stovek let,“ odpověděl Smrtonoš po chvíli a jeho stín jí opatrně, aby se nedotkl její pokožky, zasunul pramen vlasů za ucho. „Kdybychom nebyli nesmrtelní, nebyl bych si ani jistý, že ještě nějakého bratra mám.“

Signa si vybavila, jak se v přítomnosti Osudu scvrkl a jak byl celý napjatý, když ji objímal. Dokonce i teď, poté co bratr odešel, se Smrtonoš tiskl ke knihovně u stěny pokoje a hovořil velmi tiše. Když ho Signa viděla tak sklíčeného, pokoušela se neskřípat zuby. Smrtonoš by se neměl před nikým hrbit. Neměl by se bát. Co je Osud přesně zač, když si sem jen tak vtrhnul a přiměl bratra k takové reakci?

„On si s námi pohrává,“ řekla. Kůže ji štípala a byla daleko nervóznějí, než hodlala přiznat. Trochu se uklidnila a rozbušilo se jí srdce, až když si ji Smrtonoš přitáhl blíže a palcem ji pohladil po celé délce rukavice.

„Ovšemže si s námi pohrává. Osud určuje životy všech svých výtvorů – to, co vidí, to, co říkají, jak se pohybují… Má v rukou jejich životní pouť i cesty, jimiž se ubírají. Můj bratr je nebezpečný, a ať už se tu objevil z jakýchkoli důvodů, určitě to nebylo s dobrými úmysly.

Signa vůbec nestála o to být označována za „výtvor“ Osudu. Po všem, co překonala, se jí nechtělo přenechat mu zásluhy za svůj úspěch. Jako kdyby se přičinil o její nejtěžší rozhodnutí a největší triumfy.

„On se k tobě rozhodně jako bratr nechová.“ Signa měkce vtiskla palce do Smrtonošových dlaní a zatoužila zbavit se rukavic, aby ho lépe cítila.

„Hodně dlouho jsme měli jen jeden druhého,“ vysvětloval Smrtonoš. „Začali jsme na sebe pohlížet jako na bratry, ačkoliv v současnosti už to neplatí. Osud mě nenávidí víc než kterákoli jiná bytost na světě.“ Smrtonoš vysmekl jednu ruku, aby ji mohl uchopit za bradu a zvednout ji k sobě. V salonu sice panovalo šero, ale Signa přesto skrz mihotavé stíny viděla řeznou ránu na jeho čelisti. Toho večera se poprvé dotkl její holé kůže a napětí pominulo. Tělo jí zaplavil chlad. Signa zaklonila hlavu a užívala si ten dotek.

„Pověz mi pravdu.“ Smrtonoš se jí otřel rty o ucho a pod Signou podklesla kolena. „Ublížil ti, ptáčátko?“

Signa proklela své zrádné srdce. Chtěla další informace, protože si až v tuto chvíli uvědomila, jak málo toho ví o muži, o němž se až dosud domnívala, že mu tak dobře rozumí. Čím déle ji však Smrtonoš držel, tím víc pod jeho dotekem tála a její srdce se pomalu zastavilo.

Jak už je to dlouho, co se jí tak naposledy dotýkal? Dny? Týdny? Aby se mohli vídat, musel někdo poblíž umřít či umírat a od té doby, co se Blythe zotavila z otravy beladonou, se podobné situace objevovaly jen zřídka. Signa za to byla samozřejmě vděčná, protože toužila po troše stability a méně umírání ve svém okolí. Přesto trávila mnoho nocí vzpomínkami na Smrtonošovy spalující polibky a jaké to bylo, když jí jeho stíny klouzaly po těle. Na dlouhou dobu si s ním zvykla komunikovat jen v myšlenkách, ale když byl fyzicky přítomen, její sebeovládání zesláblo. Hlava toužila po informacích, jenže její tělo chtělo jeho.

„Pokoušíš se mě rozptýlit?“ otázala se, když si stahovala rukavice a hodila je na zem.

Smrtonošův hluboký smích ji zašimral v podbřišku. „Funguje to?“ zeptal se a jí se vařila krev touhou.

„Až moc dobře.“ Signa mu přejela rukou po paži a sledovala, jak stíny pod jejím dotekem mizí a objevuje se pokožka. Vlasy bílé jako kost a postava vysoká jako vrba a silná jako dub. Oči temné jako galaxie, které při pohledu na ni plály stejným hladem, jaký pulsoval i v jejích žilách. „Ne však natolik, abych se tě nezeptala, jaký byl tvůj život předtím, než jsem se s tebou setkala. Chci vědět všechno, Smrtonoši. To dobré, i to zlé.“

Rozhostilo se nekonečné ticho, které narušovala jen větev škrábající na okno. Ostrý a rušivý zvuk vyvolaný jarním větrem. Nakonec Smrtonoš zašeptal: „A co když zjistíš, že to zlé převažuje?“

Signa se snažila uložit si dotek jeho kůže na své do paměti a vychutnávala si jej, dokud mohla. „Pochopím, že vše, čím sis prošel, z tebe udělalo muže, který dnes stojí přede mnou. A ten se mi docela líbí.“

Smrtonošova paže jí vklouzla kolem pasu a prsty uchopily záhyb šatů. „Jak je možné, že vždycky znáš správnou odpověď?“

Rozplývala se v obrysech jeho těla a zasmála se: „Vzpomínám si, že jsi mě před pár měsíci obvinil z opaku. Už jsi na to zapomněl?“

„Na tvůj chytrý jazýček bych nedokázal zapomenout, ani kdybych chtěl, ptáčátko. A řeknu ti všechno, co o mně chceš vědět. Teď však musíme něco dohnat.“

Smrtonoš chytil Signu za boky a jeho stíny se protáhly za ni, shodily ze stolku šachové figurky a položily ji na něj. Signa si pobaveně vzpomněla, jak vášnivě Smrtonoše nenáviděla, když na tom stolku před několika měsíci hrála s Elijahem šachy. A o pár měsíců později na něm leží s vyhrnutými sukněmi, nohama ovinutýma kolem Smrtonoše a vášnivě ho líbá. Ochutnávala jeho rty a nemyslela na nic jiného, než jak moc po něm touží. Stále ho svírala nohama, a když měli dost stolku, přesunuli se na lenošku, kde si na ni lehl s jedním kolenem mezi jejíma nohama.

Smrtonošovy rty jí laskaly krk, klíční kosti, hebkou pokožku nad korzetem. „Každý den jsem na tebe myslel.“ Hlas měl jako bublající potůček. Vtáhl ji do jeho proudu a celou ji pohltil. „Myslel jsem na tohle a na všechny způsoby, jak ti vynahradím svoji nepřítomnost.

Slovy z tohoto světa se nedá popsat, co pod Smrtonošovými doteky cítila. Až jednou bude stará a její lidský život dospěje ke konci, přijde chvíle, kdy ji zavolá chlad a už ji nepustí. Signa po tom dni netoužila, ale také se ho nijak neděsila. Naučila se ten chlad, který jí proudil žilami, vychutnávat, kochat se jeho silou, protože byl součástí bytosti, jakou měla být. A tak si přitáhla Smrtonoše blíž a položila mu ruce na tkanice svého korzetu.

Ruce mu však nepustila a ztuhla, protože si najednou uvědomila, že leží na lenošce, z níž Blythe s Percym sledovali její první lekce etikety. Očima zabloudila k tlustému perskému koberci, o nějž zakopla, když ji Percy učil tančit. Odtáhla se od Smrtonoše a přitiskla si ruce na hruď. Vzpomněla si, jak viděla bratrance naposledy – v hořící zahradě jako kořist hladového pekelné-ho psa.

„Signo?“ Byla tak ztracená v myšlenkách, že Smrtonošův hlas sotva vnímala. Svého rozhodnutí nelitovala – kdyby volila jinak, Blythe by byla mrtvá. Přesto stále slyšela Percyho smích. V duchu viděla jeho úsměv a to, jak mu zčervenal nos, kdykoli se odvážil vyjít do sněhu.

„Tady jsem se učila tančit.“ Zabořila prsty do polštářů a přejela nehty po látce. „Percy mi pomáhal s učením.“

Víc Smrtonoš nepotřeboval vědět. Posunul se, aby ji mohl vzít do náručí. Signa mu seděla mezi stehny a tulila se k jeho příjemně chladné hrudi. „Za to, co se přihodilo tvému bratranci, nejsi odpovědná.“

Ocenila, že to řekl, ale to z toho neudělalo pravdu.

„Mohla jsem si vybrat,“ zašeptala, „a já si vybrala.“

Smrtonoš si jí opřel bradu o temeno, takže tichý bzukot jeho slov cítila i slyšela. „Chceš tím říct, že kdyby ses v té situací ocitla znovu, volila bys jinak?“

Nevolila, a právě to ji děsilo ze všeho nejvíc. V noci nespala ne proto, že vydala povel, jímž vyměnila Percyho život za Blythin, nýbrž proto, že by to udělala znovu. Začínala mít Percyho opravdu ráda. Nechat ho umřít bylo však až moc snadné. Možná v ní už bylo víc Smrtky, než byla ochotna věřit.

„Nebudu ti lhát a tvrdit, že je tohle snadný život.“ Smrtonoš se jí něžně dotýkal, jednou rukou ji objal kolem pasu a ona si mu opřela hlavu o rameno. „Možná jsem po tobě tu volbu neměl žádat, ale snadná odpověď neexistovala. Nechtěl jsem, abys ztratila oba.“

„Před tím, kdo jsem, mě nemůžeš ochránit.“ Hned jak to vyslovila, došlo jí, že je to pravda. Tu temnou moc ve svém nitru už přijala. Stále tu však ještě byl onen šepot, s nímž vyrůstala a jenž ji přiměl, aby uvěřila, že je s ní všechno špatně.

Kdosi si odkašlal na prahu a Signa odskočila od Smrtonoše a rychle se podívala, kdo to tak tiše vešel, protože neslyšela otvírat dveře. Naštěstí zůstaly zavřené a od nich na ně zíral duch lorda Wakefielda.

„Už se nedivím, že jste se nezajímala o mého syna.“ Složil si ruce za zády a vůbec se nesnažil skrýt pohrdání v hlase ani opovržení v přimhouřených očích, jimiž si Signu měřil. Pak obrátil pohled ke Smrtonošovi. „Sice se usilovně snažím nemyslet na to, co bude dál, ale vypadá to, že mě to pokaždé přitáhne zpátky k vám.“

Smrtonoš k vévodovi natáhl ruku. „A to je dobře. Znamená to, že jste připraven mě následovat a opustit toto místo.“

Vévoda se k němu nepřiblížil, jen se zeptal: „Je to bolestivé?“

Na Smrtonošův jemný úsměv byl úžasný pohled. „Ani v nejmenším.“

Signu zahřálo u srdce, když slyšela, jak vlídně mluví, a byla ráda, že po všech těch letech nezhrubl. Napětí vévodových pěstí polevilo, napřáhl ke Smrtonošovi ruku, ale těsně předtím, než se dotkli, ji stáhl.

„Syn bude muset převzít moje povinnosti,“ podotkl lord Wakefield rozechvěle. „Nejsem si jistý, zda jsem ho na to připravil.“

Smrtonoš znovu natáhl ruku dopředu. „Udělal jste to, co jste měl udělat. Váš syn si povede dobře.“

„Povinnosti jsou náročné,“ namítl. „Možná bych tu měl zůstat a dávat na něj pozor. Nedá si pokoj, dokud nenajde vraha.“

„Já vím,“ řekla mu Signa. Vzhledem k tomu, jak silně se jí snažil zmocnit poslední duch, s nímž přišla do styku, musela v okamžiku, kdy na ni lord Wakefield obrátil pozornost, všemi silami bojovat proti nutkáním utéct. Everetta sice moc neznala, ale viděla, jak se tvářil, když držel mrtvého otce. „Jsem si jistá, že se v Everettovi nemýlíte, a jsem odhodlaná mu s pátráním po vrahovi pomoct, můj pane.“ Ať už to Signa původně měla v úmyslu, nebo ne, Osud se postaral, aby to pokládala za svůj úkol.

Chvíli trvalo, než vévoda sklonil hlavu. Došly mu výmluvy. Podíval se na Smrtonošovu ruku a tentokrát ji uchopil.

„Postarejte se o něj.“ Zlomil se mu hlas, když se kolem něj ovinuly Smrtonošovy stíny.

Než odešli, Smrtonoš vrhl na Signu poslední pohled.

Nevím kdy ani jak, řekl jí a ta slova jí zazněla v mysli jako šepot, ale brzy si najdu cestu zpátky k tobě.

Signa se přinutila k úsměvu a přála si, aby tomu mohla věřit. Pochybnosti a osamělost už měly patřit minulosti. A přesto si, když stíny zcela pohltily Smrtonoše i vévodu, uvědomila, že strasti možná teprve začínají.

Do plic se jí vrátil vzduch a Signa si upravila sukně a natáhla rukavice. Vykročila ke dveřím, ale její sotva rozbušené srdce se zatřepetalo. Klopýtla a musela se zachytit stolku, aby se udržela na nohou.

Nebylo to poprvé, kdy Signa pokoušela smrt, ale tentokrát… to probíhalo jinak. Když se Signě vracel dech, dusila se v záchvatu kašle a tiskla si ruku k ústům. Zarývala nehty do stolku a měla pocit, jako kdyby polkla střepy, které si skrz ni prořezávají cestu ven.

Uběhly celé minuty, než mohla znovu dýchat. A když celá roztřesená odtáhla dlaň od úst, měla bílou rukavici rudou od krve.

TŘI

Blythe

Nebe zešedlo svítáním a všude byl klid. Blythe o osudu otce a strýce ještě neslyšela ani slovo. Přecházela po svém obývacím pokoji a na tlustém peršanu přímo dupala, protože jeho krása podle ní do tak kruté noci nepatřila.

Blythe si ještě nesvlékla plesovou róbu, která se za ní při chůzi táhla a blýskala. S jakou radostí si ji oblékala. Konečně měla příležitost vzít si na sebe něco tak přepychového.

Neustále čekala, až cvakne klika u dveří. Až jí Warwick nebo Signa nebo někdo přijde říct, že se otec vrátil domů a že to celé bylo jen nedorozumění. Možná nešlo o žádný kyanid, ale o selhání srdce v nevhodné chvíli. Mohla se jen modlit se a doufat. Proč si ze všech míst, kde mohl padnout mrtev k zemi, ten muž musel vybrat zrovna Thorn Grove? A proč to musel být vévoda? Blythe se právě začínala cítit natolik dobře, aby se odvážila do společnosti, a už ji ty pohledy a klevety, které obklopovaly její domov a rodinu, vyčerpaly. Vybavila si šokované výrazy, když lord Wakefield padal k zemi – stejné tváře pak obrátily pozornost k jejímu otci jako viníkovi.

Blythe sevřela pěsti. Nejraději by všem čumilům a drbnám nacpala do pusy punčochy, aby ty klepy zarazila. Ano, její rodinu v poslední době postihla řada velkých tragédií. A ano, Thorn Grove je trochu zvláštně zařízený a působí poněkud strašidelně, ale nic z toho není nadpřirozené.

Tedy… doufá, že není. Blythe si musela přiznat, že se jí do nejtemnějších zákrut mysli vkrádají divoké, nemožné nápady. Co když je na této situaci víc, než se na první pohled zdá? V poslední době ji často v hodině duchů budily vzpomínky na to, jak klepala smrti na dveře.

Na ty horečnaté chvíle před několika měsíci, kdy vše halil jakýsi závoj, který ji dělil od reality, se pamatovala jen málo. Ve snech však ten závoj mizel. V nich si vybavovala, jak jí otec přidržoval vlasy, když dávila to málo, co jí zbylo v žaludku. Jak obviňoval guvernantku Marjorie a jak Signa s někým hovořila, s beztvarou postavou bez tváře, kterou zřejmě nikdo jiný neviděl.

Blythe si pamatovala, že kdykoli měla umřít, ve snech se v ní vzedmulo a tepalo cosi světlého a teplého. Cítila to předtím, než Signa dorazila do Thorn Grove, a toho dne, kdy zmizel Percy. I teď ji uprostřed hrudi tísnil horký tvrdý uzel a stále se utahoval, až sotva dýchala. Někdy jí to bylo příjemné – lehká připomínka všeho, čím si musela projít. Jindy, jako teď v obývacím pokoji, to v ní pálilo a nedopřávalo jí to klid.

Pomyšlení na muže, který obvinil jejího otce, ten pocit ještě zhoršovalo. Blythe toho člověka se zlatohnědou pokožkou a zlatýma očima oslepujícíma jako slunce nikdy dřív neviděla, avšak to moc neznamenalo vzhledem k tomu, že byla skoro rok nemocná a moc lidí dnes už neznala.

Vzezřením a sebevědomým chováním připomínal šlechtice, ale ať už byl princ či vévoda či samotný Bůh, který sestoupil na zem, aby je všechny potrestal, ten muž byl blázen, když přišel do jejich domu a obvinil otce. Klidně mohl být vrahem on sám a ona měla v úmyslu říct o tom každému, kdo ji bude poslouchat.

Blythe se pokusila uklidnit a trochu si odpočinout až po východu slunce. Přecházela od stolu k posteli, pak zpátky do obývacího pokoje, kde pátrala po křesle, v němž by se mohla uvelebit. Večer odmítla pomoc komorné a nyní musela s korzetem zápasit sama, jak se snažila uvolnit hruď, aby mohla lépe dýchat. Nakonec klesla na lenošku a položila si nohy na stolek. Zdánlivě celé hodiny bezmyšlenkovitě zírala do stropu, a když se ozvalo zaklepání, doslova vyletěla. Určitě má rozcuchané vlasy a rozmazanou rtěnku, ale vůbec se nepokoušela uvést to do pořádku, protože teď jí záleželo jen na jednom.

„Otče?“ Na prahu však stála Elaine Bartleyová, její komorná, a Blythe se pokusila skrýt zklamání.

„Zatím jsme o něm neslyšeli ani slovo, slečno.“ Elaine vstoupila do obývacího pokoje a zamračeným pohledem zhodnotila, v jakém je Blythe stavu.

Ta by sice dala přednost novinkám, ale jakmile pohlédla na podnos s čajem a pečivem, který Elaine postavila na stůl, nedokázala skrýt dychtivost.

„Myslela jsem si, že budete ještě vzhůru. Slečna Farrowová i pan Warwick také nespí. Snídaně bude připravená až za dvě hodiny, tak jsem si říkala, že budete hladová, když jste celou noc nezamhouřila oka.“

Blythe měla hlad, hlad jako vlk. Než si stačila nalít čaj, Elaine navrhla: „Co kdybychom vás napřed převlékly do něčeho pohodlnějšího? Nemyslím, že by se v plesové róbě jedlo nebo spalo moc pohodlně.“ Došla pro noční košili a pomohla Blythe se do ní převléct navzdory tomu, že mezi závěsy dovnitř nakukovalo denní světlo. Teprve v tu chvíli si Blythe všimla, jak má Elaine zarudlé oči. Komorná si přitiskla ruku na čelo a sklopila zrak.

„Nejsi nemocná?“ zeptala se jí a pro všechny případy zadržela dech. To poslední, co by si přála krátce poté, co se postavila na nohy, bylo chytit nějakou nemoc, která by mohla narušit její zotavování.

Elaine zrudly tváře. „Tak trochu, slečno, ale nebude to podle mě nic horšího než senná rýma. Pyl ambrozie mě každý rok dostane na lopatky.“ Ustoupila, aby si Blythe mohla noční košili upravit. Byla daleko pohodlnější než předchozí oděv. Podívala se do stojacího zrcadla, aby zhodnotila, jak strašně vypadá, ale upoutal ji odraz Elaine.

Zachvátil ji ledový nápor děsu. Dívala se na zjevení s purpurovými váčky pod očima a vychrtlou kostnatou postavou. Elaine v zrcadle nebyla nic víc než kostra sotva pokrytá masem. Blythe se stáhlo hrdlo a stěží potlačila výkřik. Celá se roztřásla a nedokázala odvrátit pohled od vyzáblého obličeje, v němž byly pod papírově tenkou kůží vidět všechny kosti i zuby. Elaine se zeptala: „Dala se do vás zima?“

Její hlas připomínal škrábání větví o okenní tabulku a byl tak drsný, že Blythe couvla a zmocnila se jí známá nevolnost. Snad usnula a tohle se jí zdá – protože jak jinak vysvětlit cáry stínů, které se Elaine vsakovaly do kůže a šířily se jí po těle jako nákaza?

Blythe od ní odtrhla pohled a dýchala tak těžce, že ji komorná vzala za ruce, aby ji podepřela. Každý kousek Blythina těla při tom dotyku zledovatěl.

„Slečno?“ zašeptala Elaine. „Slečno Hawthornová, je vám dobře?“

Tentokrát Blythe vykřikla. Srdce jí vyskočilo do krku a vytrhla se z kostlivého sevření komorné. Až na to… že ten dotek vůbec nebyl kostlivý. Elaine, která stála před ní, byla stejná jako vždycky. A i když se na ni Blythe znovu podívala do zrcadla, Elaine se v něm odrážela v plné síle a – až na zarudlé slzící oči – dokonale zdravá.

Blythe polkla. Jestliže nesnila, může mít vidiny z nedostatku spánku? Záměrně se na Elaine nedívala a snažila se zklidnit žaludek dřív, než potřísní podlahu a poskytne komorné záminku, aby u ní zůstala. Nesnese ji tu už ani vteřinu.

„Přestávka ti udělá dobře,“ řekla Blythe a hlas se jí třásl nad podivností toho, čeho byla svědkem. „Měla by sis vzít den volno.“

Blythe měla naposledy vidiny… Ne, přece ji zase neotrávili. To si odmítá připustit.

„To je od vás laskavé, ale na to nemám ani pomyšlení,“ odpověděla Elaine. „Co bych to byla za člověka, kdybych teď opustila vás a vaši sestřenku?“ Blythe se posadila a Elaine se sklonila, aby jí pomohla stáhnout dlouhé bílé rukavice. Blythe se všemi silami snažila při doteku jejích prstů neucuknout.

Studené. Elaininy prsty byly tak studené.

Naštěstí komorná svůj úkol zvládla rychle a narovnala se. „Stejně nejsem přítel lenošení ani v lepších časech. Natož teď.“ Poslední slova vyslovila tak významně, že Blythe okamžitě došlo, na co naráží. Na to, co se nedávno dělo v Thorn Grove. Na pověsti o duchách, nebo jak je kdo nazýval, a na sérii podivných vražd.

Jenže… potom, co Blythe viděla v zrcadle, trochu zapochybovala, zda jsou to pověsti. Ještě jednou se přimhouřenýma očima podívala na Elaine. Už nevypadala chorobně a hlas se jí také vrátil do normálu. Jako by si to Blythe celé jen představovala.

„Díky za pomoc.“ Blythe se vynasnažila, aby to zaznělo jako rázné propuštění. Odvrátila se a poklepávala si prsty na bok, aby se měla na co soustředit. Její mysl si s ní určitě pohrává. Na večírku pila šampaňské a den byl dlouhý a vyčerpávající. Tím by se to dalo vysvětlit. „Uvidíme se u snídaně.“

Elaine udělala pukrle a odešla. Ve chvíli, kdy za ní zaklaply dveře, se Blythe usadila v kostech hluboká únava.

Ta slavnost na ni asi byla po tak dlouhé nemoci moc. Nedokázala se dovléct do postele, a tak sáhla po čaji a brusinkovém koláči. Na její gusto byl příliš sladký. Při žvýkání doufala, že až vstane na snídani, otec už bude zpátky v Thorn Grove, vše bude v pořádku a ten nešťastný den se navždy stane minulostí.

ČTYŘI

Signa nevěděla, kolik zaměstnanců v Thorn Grove vlastně zůstalo. Poté, co Blythe onemocněla, Elijah většinu lidí propustil. Ponechal si jen ty, jimž důvěřoval, a ty, koho si vyžádaly dívky, třeba Elaine. Samozřejmě musel přijmout pár nových sloužících, protože potřeboval někoho, kdo by se staral o koně a rozlehlé sídlo uklízel. Signa kráčela ve stále ještě šedých časných hodinách pochmurnými chodbami kolem portrétů zesnulých Hawthornů a napadlo ji, že jí dům připomíná hřbitov. Tolik minulých obyvatel plnilo stěny a v dohledu nebyla jediná živoucí duše. Signu by nepřekvapilo, kdyby si po smrti lorda Wakefielda personál sbalil saky paky a šel si hledat práci někam jinam.

Aspoň jedna věc byla pozitivní – ať už Signu v noci postihlo cokoli, rychle to odeznělo. Zakrvácené rukavice zahrabala na dvoře a pustila je z hlavy.

Signa sešla po schodech do ranního salonku, zjistila, že je stůl prostřený, a ulevilo se jí. To znamená, že v domě ještě někdo je. Warwick se vynořil z kuchyně s brýlemi nízko na nose. Zřejmě ho upozornilo zaskřípání židle po podlaze, jak si sedala. Měl utrápený, krví podlitý pohled. Signa si byla jistá, že její oči nevypadají stejně jedině díky tomu, že ji současné události nikterak nepřekvapily. Příchod Osudu možná nepředpokládala, ale věděla, že její život nebude nikdy snadný. Snad by mohla začít myslet jinak. Neočekávat vždy to nejhorší, nýbrž se dát příjemně překvapit, když se nic strašného nestane.

„Dobré jitro, slečno Farrowová.“ Zaznělo to jako zaskřehotání. Warwick si odkašlal a zkusil to znovu. „Mám vám přinést snídani?“

Signa se rozhlédla po prázdných židlích. Nezvyklé ticho ji zneklidňovalo. „Nechcete se najíst se mnou Warwicku?“ zeptala se, ačkoliv věděla, že existuje nejméně stovka hloupých společenských pravidel týkajících se nevhodnosti té otázky. „Nějaké zprávy o Elijahovi a Byronovi?“

Černý hustý knír na Warwickově horním rtu se, patrně znechuceně, narovnal. Žádost, aby s ní pojedl, přešel mlčením. Odpověděl až na druhou otázku: „Obávám se, že ještě ne.“

Položila si dlaň na neklidný žaludek. Tak dlouhá nepřítomnost nic dobrého nevěstí. Proč to strážníkům trvá tak dlouho? „A co slečna Hawthornová? Jak se jí vede?“

Warwick otevřel ústa, aby odpověděl, ale zezadu se ozval ženský hlas: „Už jí bylo líp.“ Blythe se přivlekla k jídelnímu stolu. Vypadala z nich nejhůř. Ledově blond vlasy neměla vykartáčované a byly zcuchané od sponek, jež jí přidržovaly lokny. Kolem hlavy poletovaly jednotlivé vlásky a prameny jí padaly na kostnatá ramena. V záhybech tváře se držely zbytky pudru a kolem rtů šmouhy od rtěnky. Na nohou měla jen zelené sametové pantoflíčky a na těle župan ze stejného materiálu přes volnou slonovinově bílou noční košili. Warwicka její vzhled ohromil, ale Signa nezaváhala a sestřenku objala. Potřebovala se ujistit, že je v pořádku. Blythe její objetí opětovala. Pak si sedla vedle Signy a sebrala ze stolu noviny.

Rozložila je a rychle prolétla stránky. Nakonec vydechla úlevou a řekla: „O smrti lorda Wakefielda tu není ani zmínka.“

„Everett je možná podplatil,“ napadlo Signu. Nebyla si jistá, jestli se jí ulevilo, nebo to v ní vyvolalo obavy. „Jinak by se taková zpráva dostala na první stránku.“

Blythe ještě četla a zeptala se: „Brzy oznámí, že se Everett stal vévodou, že?“

„Předpokládám, že ano.“

Blythe složila noviny a odhodila je stranou. „Vztahuje se ta nabídka snídaně i na mě?“ obrátila se k Warwickovi.

Narovnal si brýle a rychle se vzpamatoval. Podle Signy musel být – vzhledem k tomu, že pracoval přímo pro Elijaha – na výstřednosti zvyklý, ale možná ještě neviděl Blythe napodobovat svého otce. Nejspíš to svědčilo o neblahém stavu dívčiny mysli, ale Signa přesto obdivovala Blythino naprosté ignorování společenských zvyklostí. A také jí ho záviděla, protože ona sama vstala brzy a oblékla se do ranních šatů. S ohledem na to, co se přihodilo předešlé noci, jí to najednou připadalo směšné.

Warwick zmizel, avšak za pár minut se vrátil a naservíroval jim ovesnou kaši, nakrájenou šunku, pečivo, uzenáče, vejce a tousty. Růžolící Elaine mu s pobrukováním pomáhala, nalila jim čaj a postavila konvici na stůl.

Blythe uchopila šálek s neoslazeným čajem a upřela zrak na služebnou, která s lehkou úklonou odběhla z místnosti.

„Připadá ti Elaine nemocná?“ Naklonila a konspirativně zašeptala: „Horečnatá? Nastydlá?“

Otázka jí sice připadala zvláštní, ale Signa přesto opověděla: „Myslím, že ne, ale ještě nikdy jsem neslyšela, že by si pobrukovala.“

„Právě to jsem měla na mysli!“ Blythe zvedla kouřící hrnek k ústům. „A zrovna dneska.“

S ohledem na vlastní vztah k zesnulému Signa nedokázala komukoli zazlívat jeho způsob truchlení či chování v těžkých časech. Elaine si nicméně potrpěla na etiketu a o to bylo její chování neobvyklejší. „Všechno je to moc zvláštní. Nechápu, proč to strážníkům tak dlouho trvá.“

„Já nerozumím ničemu.“ Blythe si přehodila nohy přes sebe a plně se obrátila k Signě. „Jak je mohlo vůbec napadnout, že by můj otec chtěl zabít vévodu? On přece nejvíc ze všeho toužil po tom, aby se od Greyova klubu osvobodil.“

To byla pravda. Signě se sice nechtělo sestřence odhalit nepříjemnou skutečnost, ale cítila povinnost ji omluvným hlasem upozornit: „Ten nápoj ale podal lordu Wakefieldovi skutečně on.“ Dřív, než jí Blythe stačila utrhnout hlavu, ji vzala za ruku a rychle dodala: „Vím, že to z něj nedělá vraha, nicméně strážníkovi to mohlo připadat podezřelé.“

„A co ten muž z minulého večera?“ Blythe se zakousla do toustu. „Ten, který otce obvinil. Už jsi ho někdy viděla?“

Zase ta otázka. Stejná, jakou jí včera položil Osud.

„Neviděla.“ Signa si namazala na citronový koláček kopec másla a snažila se ignorovat hořkost, která se v ní zvedla. Říkala sice pravdu, ale nemohla se zbavit pocitu, že lže. Blythe brala jako sestru a čím dál tím obtížněji v sobě potlačovala touhu svěřit se jí, kým opravdu je a čeho všeho je schopná. Jak však sdělit někomu, kdo nemá žádné zkušenosti s paranormálními jevy, že Smrtonoš je citlivá bytost, a navíc pomohl Signě odhalit Blythina vraha – shodou okolností jejího bratra, o němž se Blythe domnívala, že stále žije. A ještě k tomu, že muž, který obvinil jejího otce, je Smrtonošův bratr Osud?

A jako by to nebylo už tak dost spletité, je tu ještě fakt, že jsou Signa a Smrtonoš milenci a že ona sama je obdařena smrtkovskými schopnostmi. To by bylo pro každého moc velké sousto a Signa si nebyla jistá, jestli by takový rozhovor vůbec kdy mohl proběhnout.

Takže místo, aby hovořila dál, si naplnila talíř šunkou a vejci a namazala si máslem další koláček. Když se všechno bortí, koláčky nikdy nezklamou.

„Ať je to, kdo chce, má kuráž,“ podotkla Blythe a s nevídanou zuřivostí upíjela čaj. „Anebo postranní úmysly. Hodlám ho najít a zjistit, co z toho to je.“

Jen to pomyšlení Signu natolik rozhodilo, že zapomněla foukat do čaje a opařila si jazyk. „Nezapomínej, že jsi Hawthornová,“ varovala ji. „Tvoje rodina má nepřátele, ať už proto, že vám lidé závidí, nebo mají dojem, že jste jim ublížili. Tvůj otec možná někomu zamítl vstup do klubu. Nebo se to vůbec netýkalo Elijaha, nýbrž samotného lorda Wakefielda. Pokud jde někomu o titul, další obětí by mohl být Everett. Musíme si to napřed promyslet, než začneme jednat.“

Blythe se opřela a zabodla vidličku do plátku šunky. „Co tedy navrhuješ? Nemůžu tady jen tak sedět.“

„Myslím, že zatím počkáme a uvidíme, co bude s Elijahem.“

Tuhle odpověď Blythe neocenila, ale v hloubi duše musela vědět, že to tak bude nejlepší.