Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kathryn Hughes

Tajemství/The secret

Copyright © 2016 Kathryn Hughes
Translation © Iva Bartíková, 2021
Cover Illustration © Kateřina Brabcová, 2021
© Grada Publishing, a. s., 2021

Z anglického originálu The Secret, vydaného nakladatelstvím HEADLINE REVIEW, součásti HEADLINE PUBLISHING GROUP, A Hachette UK Company v roce 2016, přeložila Iva Bartíková
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Dana Řezníčková
Korektura Julie Gonzálezová
Ilustrace na obálce Kateřina Brabcová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Martina Charvátová

Vydala Grada Publishing, a. s.
pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2021
jako svou 8274. publikaci
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-4568-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4567-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-1320-0 (print)

Věnováno mámě a tátovi

Když máte v srdci světlo,
vždy najdete cestu domů.
– Rúmí –

1

ČERVEN 1975

Poprvé se provdala za Thomase Robertse na školním hřišti, když jí bylo pět let. Obřad se celé dny plánoval, a když nadešel čas, měla na sobě jednu z matčiných záclon nařasenou do provizorního závoje a zakončenou svatozáří sedmikrásek, a všichni souhlasili, že vypadá jako skutečná nevěsta.

Thomas ji obdaroval malou kyticí ručně natrhaných lučních květů, které nasbíral cestou do školy, a pak stáli ruku v ruce před malým Davym Stewartem jakožto oddávajícím. Davyho řeč trochu rušilo jeho koktání a zajíkání a skla na jeho brýlích velikosti sklenice od marmelády zvětšila jeho oči na neskutečnou velikost, ale byl to chlapec z kostelního sboru a ten nejbližší člověk podobající se vikáři, jakého jen dokázali sehnat.

Mary se při té vzpomínce usmála, otočila se na stranu a obdivovala svůj profil v zrcadle. Rukou si něžně přejela přes břicho a láskyplně pozorovala způsob, jakým vyčnívalo zpod jejích prsou a tvořilo dokonalou kopuli. Pak sepjala ruce za zády a naklonila se dopředu a pozorovala známky toho, jak rozkvétá.

Dětské botičky, které koupila u Woolworth’s v neutrální citronové barvě, ležely na toaletním stolku. Zabořila do nich nos, ale bez nožiček, které by je zahřály, voněly jen novotou a byly cítit sterilně. Když uslyšela svého manžela, jak vychází po schodech, zastrčila botičky zpět do zásuvky a jen tak tak se jí podařilo vytáhnout polštář zpod šatů, než otevřel dveře do ložnice.

„Tady jsi, lásko. Co tu děláš?“

Natřásla polštář zpět do původního tvaru a položila ho na postel. „Nic, jen trochu uklízím.“

„Co, zase? Pojď sem.“ Přitáhl si ji k sobě a shrnul jí blonďaté vlasy na jednu stranu a políbil ji na krk.

„Ach, Thomasi, co když nejsem těhotná?“ Snažila se ze svého hlasu dostat ten podtón obav, ale zklamání zakusila už tolikrát, že bylo těžké zůstat pozitivní.

Popadl ji oběma rukama kolem pasu a popostrčil ji k posteli. „Pak se budeme muset snažit dál.“ Zabořil jí obličej do krku a ona ucítila ten známý přetrvávající pach uhelného prachu ve vlasech.

„Thomasi?“

Opřel se o lokty a zadíval se jí do tváře. „Co?“

„Pokud jsem těhotná, odejdeš z práce?“

Thomas si povzdechl. „Pokud to chceš, Mary, ano, udělám to.“

„Nemůžu se starat o dítě a vést zároveň sama penzion, co myslíš?“ uvažovala.

Thomas na ni zíral a na jeho čele se rýsovala starostlivá vráska. „Bude to těžké, Mary. Právě mi o třicet pět procent zvýšili plat. To je hodně peněz, to nemůžeš popřít.“

„Já vím, lásko, ale je to tak nebezpečná práce, a ty navíc nenávidíš dlouhé dojíždění.“

„V tom máš pravdu,“ připustil. „V kolik hodin máš být u lékaře?“

„Ve tři.“ Pohladila ho prstem po tváři. „Přála bych si, abys mohl jít se mnou.“

Políbil ji na koneček prstu. „Já taky, Mary, ale budu na tebe myslet a můžeme slavit, až se vrátím domů.“

„Nesnáším, když musíš brát noční směnu.“

„Ani pro mě to není ta největší zábava.“ Řekl to s úsměvem, který nepřipouštěl ani nepatrný náznak hněvu v jeho slovech.

Když se posadil na postel, aby si nazul boty, Mary se k němu přitulila. „Moc tě miluji, Thomasi.“

Natáhl se pro její ruku a spletl prsty s jejími. „Také tě miluji, Mary, a vím, že budeš fantastická matka.“

Od jejich oficiální svatební noci před třemi lety se snažili o dítě. Mary nepředpokládala, že to bude tak těžké, a ve svých jedenatřiceti letech až příliš dobře věděla, že čas se krátí.

Narodila se proto, aby byla matkou, věděla to, vždycky to věděla, a nemohla pochopit, proč je Bůh trestal tímto způsobem. S každým uplynulým měsícem, s každou tak známou nevolností a křečí odteklo také trochu jejího optimismu a její touha mít dítě byla stále silnější.

Toužila po tom, aby ji ve čtyři ráno vzbudilo ječící dítě, užívala by si, kdyby měla kyblík špinavých plínek v rohu kuchyně. Chtěla se dívat do očí svého dítěte a vidět budoucnost. Nejvíce ze všeho chtěla vidět svého Thomase a jeho silné paže svírající dítě – chlapec nebo dívka, to není vůbec důležité – a slyšet, jak mu děťátko říká „tati“.

Příliš dlouho zírala na miminka na ulici a na matky, které křičely na své děti. Jednou dokonce vytáhla kapesník a trochu otřela nos cizímu dítěti, když se jí zdálo, že jeho líná matka dlouho ignoruje tekoucí hleny, které se dítě pokoušelo olíznout jazykem. Není nutné říkat, že její zásah nebyl úplně doceněn. Jednou na pláži narazila na mladého chlapce, který seděl u pobřeží úplně sám a vyluzoval ze sebe hluboké, chvějící se vzlyky, tak jako ostatně každé dítě, když pláče příliš dlouho.

Ukázalo se, že upustil svou zmrzlinu do písku po jediném líznutí a jeho matka mu odmítla koupit další. Mary ho vzala za ruku a odvedla ho ke zmrzlinářskému vozu, kde mu koupila jinou. Jeho rozzářená tvář byla jediným poděkováním, které jí stačilo.

Její mateřské instinkty se nikdy neskrývaly úplně hluboko pod povrchem a čím dál zoufaleji toužila vychovávat své vlastní dítě. Své a Thomasovo. Zatímco poslouchala, jak se její manžel pohybuje dole po kuchyni a chystá se na směnu, modlila se za to, aby dnešek byl tím dnem, kdy se její sny stanou realitou.

***

Bylo krátce po obědě, když vlak vjel do stanice a skřípění jeho brzd způsobilo, že si Mary musela zakrýt uši. Thomas jí vzal tašku a zvedl si ji na záda. Rozloučení nesnášel stejně jako ona, ale vždy se snažil zůstat veselý. Stiskl ji v objetí drtícím kosti a opřel si bradu o její rameno. „Jsem si jistý, že se u doktora dozvíš dobré zprávy, Mary. Budu ti držet palce.“ Zaklonil hlavu a lehce ji políbil na rty. „A já ti slibuji, že v tu minutu, kdy se to malé narodí, dám výpověď.“

Mary tleskla rukama a radostně rozšířila oči: „Opravdu? Slibuješ?“

Thomas si na hrudníku spojil ruce do znaku kříže. „Slibuji, Mary.“

„Děkuji.“ Políbila ho na strniště. „Ach, Thomasi,“ povzdechla si. „Loučení je taková sladká bolest.“

„Nerozumím.“

„Romeo a Julie.“

Zakroutil hlavou. „Promiň, zmátla jsi mě.“

„Thomasi,“ zasmála se a láskyplně ho poplácala po rameni. „Ty jsi ale takový filištín. Julie Romeovi říká, že jejich smutné rozloučení je zároveň sladké, protože je nutí myslet na to, co bude, až se příště uvidí.“

„Ach, chápu.“ Zamračil se a pokrčil nos. „To dává smysl, myslím si. Věděl, o čem mluví, náš Vilík.“

Nastoupil do vlaku, zavřel dveře a stáhl okénko dolů, aby se mohl vyklonit. Políbil své prsty a přitiskl je k její tváři. Na chvíli ho chytila za ruku a snažila se zastavit slzy, o kterých věděla, že je nenávidí.

„Opatruj se, Thomasi Robertsi, posloucháš mě?“

Prstem mu přejela po tváři a on odpověděl, skoro jako by salutoval. „Ano, šéfe.“

Strojvedoucí zapískal a vlak se rozjel podél nástupiště. Mary několik kroků běžela vedle něj a Thomas mával svým bílým kapesníkem a otíral si oči. Věděla, že ji škádlí, ale nemohla si pomoci a usmála se. „Uvidíme se za pár dní,“ zakřičela, když vlak nabral rychlost a zmizel v dálce.

***

Čekárna u lékaře byla přeplněná a panovalo v ní dusné horko. Žena sedící po její levici držela spící dítě, které podle odéru nedávno naplnilo svou plenku. Muž po její pravé straně hlasitě kýchl do kapesníku a pokračoval záchvatem dusivého kašle. Mary se odvrátila a listovala obrázkovým časopisem. Bylo patnáct minut po jejím termínu objednání a ona si okousala už dva nehty. Nakonec přece jen recepční kývla hlavou směrem ke dveřím: „Mary Robertsová? Doktor vás očekává.“

Mary vzhlédla od svého časopisu. „Děkuji.“ Pomalu vstala ze sedačky a opatrně zaklepala na dveře od lékařovy ordinace. Jakmile vešla do místnosti, veškeré její obavy se rozplynuly. Doktor sice seděl za svým velkým mahagonovým stolem, ale pohupoval se na židli s rukama sepnutýma na klíně a vědoucně se na ni usmíval.

***

Rozhodla se vydat delší, okružní cestou zpět k penzionu. Osvěžující procházka po nábřeží by mohla dodat barvu jejím tvářím a plíce plné slaného mořského vzduchu by jí mohly pomoci vyčistit si hlavu. Zjistila však, že ve skutečnosti se neprochází; bylo to něco mezi vznášením se a poskakováním, a než dorazila domů, měla opravdu lehkou hlavu a byla zadýchaná. Znovu a znovu si přehrávala slova doktora ve své hlavě. „Moc rád vám tohle říkám, paní Robertsová, jste skutečně těhotná.“ Konečně, po třech letech bolesti, falešných poplachů a drtivých zklamání měli být rodina. Nemohla se dočkat, až to řekne Thomasovi.

2

Z hlubokého bezesného spánku ji vytrhlo vytrvalé vyzvánění telefonu na dolní chodbě. Byla ospalá a dezorientovaná. Zadívala se na Thomasovu postel a uvědomila si, že je prázdná. Rukou přejela po studeném prostěradle a ujistila se v tom, že nespal doma. Když se trochu probrala, vzpomněla si, že má noční. Podívala se na hodiny u postele. Byly tři hodiny třicet sedm minut. Přepadl ji strach. Lidé netelefonují v takovém čase, aby si jen tak popovídali. Vylezla z postele a s dupotem seběhla po schodech nehledíc na to, že by mohla probudit hosty. Popadla černé sluchátko a přerývaně dýchala. „Prosím? Tady je Mary Robertsová.“

„Zdravím, paní Robertsová. Omlouvám se, že vás budím.“ Neznámý hlas zněl zastřeně a drsně, jako by si volající potřeboval odkašlat.

„Kdo volá?“ Vyschlo jí v ústech a jazyk ji odmítal poslouchat. V přítmí chodby jí před očima tancovaly černé tečky a musela se přidržet zábradlí.

„Volám z dolu.“ Volající se odmlčel a Mary zaslechla, jak se snaží zhluboka se nadechnout. „Měli jsme tu výbuch a několik horníků to zavalilo. Je mi líto, ale musím vám oznámit, že Thomas je mezi nimi.“

Jednou rukou se podvědomě chytila za břicho a zavřela oči. „Jedu tam.“

***

Jen co na sebe Mary v rychlosti oblékla první věc, která jí přišla pod ruku, načmárala vzkaz Ruth. Mladá dívka pro ni pracovala už rok a uměla hostům naservírovat snídani. Nebo aspoň si to Mary namlouvala, protože neměla čas myslet na to, kolik nádobí už Ruth rozbila ani kolikrát už spálila slaninu. Méně trpělivý zaměstnavatel by ji byl už dávno vyhodil, ale Ruth byla jediná živitelka rodiny. Žila s ovdovělým otcem, který trpěl astmatem, a s mladším bratrem, který se pohyboval jen s pomocí ortéz. Mary jí nechtěla přidělávat další problémy.

Chodník bičoval déšť. Když otevřela dveře auta, v duchu se modlila, aby nastartovalo. Z promočeného koberečku pod nohama se vyvalil zápach oleje. Jejich Vauxhall Viva nikdy nebyl nejspolehlivějším dopravním prostředkem. Původní světlemodrou barvu na mnoha místech překrývala rez a výfuk ze sebe chrlil smradlavé oblaky černého dýmu, jaké se obvykle valí spíše z komína. Na čtvrtý pokus se jí podařilo probrat motor k životu a cesta k dolu jí zabrala něco přes hodinu. Sotva ji vnímala, ale byla si jistá, že překročila všechny povolené rychlosti, a ani nechtěla přemýšlet o tom, zda vůbec zastavila na nějakou červenou.

***

U vchodu do dolu se shromáždil nepříliš početný dav. Muži mlčky stáli v dešti se sklopenými hlavami, sledovali, co se děje, a čekali. Obloha se rozjasňovala ve světleoranžové záři vycházejícího slunce a jediný zvuk vycházel z navijáku, který pomalu vytahoval děsivý náklad. Když se odtud vynořila dvě těla horníků, dav zalapal po dechu. Mary se k nim rozběhla, ale v tu chvíli ji někdo strhl dozadu.

„Nechte je, aby mohli dělat svou práci,“ řekl jí ustaraný muž s ochranou přilbou se svítilnou, jenž ji zachytil za ramena. Oči a zuby mu na tváři zašpiněné od mouru doslova zářily. Z hluboké rány těsně nad levým obočím mu stékal pramínek krve. Očividně patřil mezi ty šťastnější.

„Proč jim to trvá tak dlouho?“ zeptala se netrpělivě.

„Dole nastalo několik výbuchů, má drahá, ale můžete si být jistá, že si každý přeje, aby je vytáhli, stejně jako vy. Všichni jsme na jedné lodi.“ Prudce se rozkašlal, jako by se mu plíce měly roztrhnout, a na zem vedle sebe vyplivl černý chrchel. Mary se nepodařilo skrýt své znechucení. „Promiňte,“ omluvil se. „Jste tady kvůli manželovi?“

Přikývla. „Jmenuje se Thomas Roberts. Znáte ho?“

„Ano. Je to dobrý chlap. Silný. Nebojí se těžké práce. Nepřekvapilo by mě, kdyby ho brzy povýšili.“ Konejšivě ji chytil za rameno a kývl směrem k náspu. „Tamhle stojí kaplan. Jestli jste věřící, možná vám pomůže, když se pomodlíte.“

Na místo mezitím dorazilo i několik členů hornické hudební skupiny, která začala hrát chvalozpěvy. Truchlivé tóny ale Maryinu sklíčenost a beznaděj spíše prohlubovaly, takže se snažila najít tiché místo, kde by počkala na zprávy. Nebyla si jistá, zda jí modlitba pomůže. Kdyby Bůh existoval, v první řadě by nedopustil, aby se ten výbuch vůbec udál. Nebo ano? Ale uškodit to asi nemůže. Sepjala ruce a se zavřenýma očima potichu odříkávala modlitbu za šťastný návrat svého manžela a na oplátku slibovala všechno možné, přestože věděla, že nic z toho nedodrží. Snažila se nemyslet na to, že Thomas je uvězněný hluboko v zemi pod jejíma nohama, na místě, které je bezpochyby děsivé a nehostinné jako samo peklo.

Déšť pomalu ustával a začalo se vyjasňovat, ale v hrudníku najednou ucítila záchvěv. V uších jí hlasitě zadunělo a ona se zadívala na oblohu. Dav u ústí do dolu se najednou vrhl vpřed. Hasiči, kteří záchrannou akci koordinovali, však udělali neprostupný kordon a nikoho nenechali projít.

„Prosím, ustupte, no tak, všichni se vraťte nazpátek.“ Hasičův tón byl nesmlouvavý, ale laskavý.

Mary se rozběhla k davu. Najednou zatoužila po útěše ostatních, kteří se ocitli ve stejné situaci.

Starší muž v ošoupaném pracovním kabátě si v rukou složil čepici a přitiskl si ji na prsa. Otočil se k Mary a zakroutil hlavou. „Slyšela jste to?“

„Myslíte ten hrom?“

„To nebyl hrom, má milá. Byla to další exploze.“

„Proboha, to ne.“ Chytila neznámého za rameno. „Ale musí je dostat ven, že ano?“ Její hlas se změnil v šepot.

Pokusil se o úsměv. „Můžeme jen doufat a modlit se. Na koho tu čekáte, drahoušku?“

„Na svého manžela Thomase.“ Pohladila se po bříšku a dodala: „Čekáme děťátko.“

„To je skvělé. Já mám dole syna. Jmenuje se Billy.“ Kývl hlavou. „Jeho matka je nahoře na náspu a šílí strachy. Minulý rok jsme přišli o našeho Garyho, když se zabil na motorce, a ona se z toho ještě nedostala.“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „Tohle ji určitě dorazí.“ Letmo se podíval Mary na břicho. „Kdy máte termín?“

„Teď jsem právě zjistila, že jsem těhotná. Thomas o tom ještě neví.“ Ucítila, jak se jí zachvěla brada, slova se jí zasekla v hrdle a roztřásla se. „Je celý můj život. Kdyby se mu něco stalo, asi bych to nepřežila. Miluji ho od svých pěti let. Teď ho nemůžu ztratit.“

Starý pán k ní natáhl ruku. „Jsem Arnold. Co kdybychom čekali spolu, má milá?“ Vytáhl placatku a nabídl jí. „Lok brandy vás zahřeje, ehm… Jak se jmenujete?“

Zavrtěla hlavou na znamení toho, že nechce pít. „Jsem Mary. Mary Robertsová.“

Arnold se z placatky napil, a když se mu brandy dostala do krku, otřásl se. „Něco vám řeknu, Mary,“ zadíval se na ni. „Ti horníci si zaslouží každý cent z těch peněz, které jim přidali. Je to těžká a nebezpečná dřina.“ Jeho ostrý tón naznačoval hněv, který v něm narůstal. „Ale co můžeme dělat? Moje rodina má hornictví v krvi. Náš Billy se narodil s uhelným prachem ve vlasech.“

Mary si překřížila ruce. „I já tu práci nesnáším. Thomas mi slíbil, že jen co přijde na svět miminko, dá výpověď. Víte, máme penzion a já budu potřebovat, aby mi víc pomáhal.“ Zadívala se na své promrzlé nohy. Jak vyběhla z domu ve spěchu, obula si jen sandále a mezi prsty na nohou měla spoustu bláta.

Znovu se ozval skřípot navijáku a dav utichl. Dva hasiči, kteří klícku vytáhli na povrch, si vyměnili pohledy. Jeden z nich se otočil směrem k veliteli a zavrtěl hlavou.

„Ne!“ vykřikla Mary. „Je to můj Thomas?“

Chtěla se rozběhnout k navijáku, ale Arnold ji zadržel. „Nechoďte tam, Mary. Bude lepší, když to neuvidíte.“

***

Když se po poledni konečně přes mraky prodralo slabé slunce, Mary se stále třásla. Bolela ji záda a kručelo jí v žaludku, ale při myšlence na jídlo se jí dělalo zle.

Velitel hasičů si se znepokojeným výrazem sundal přilbu a prohrábl si ulízané vlasy. Tvář měl celou černou. Poté si k ústům přiložil megafon. „Můžete přijít blíž, prosím?“

Všichni se k němu mlčky o několik kroků přiblížili. Mary se držela Arnolda.

Hasič si odkašlal. „Jak všichni víte, dole v hlavní šachtě došlo k několika explozím. Odhadujeme, že požár tam uvěznil přibližně osmdesát horníků. Část ohně se nám sice podařilo uhasit, ale je jasné, že je velmi silný.“ Dav zalapal po dechu a na okamžik tak přerušil hasičův proslov. Velitel zdvihl ruku, aby přítomné utišil, a vzápětí pokračoval vážným tónem. „Vzduch v šachtě obsahuje nebezpečné množství oxidu uhelnatého.“ Olízl si rty a ztěžka polkl. „Domníváme se, že je velmi nepravděpodobné, aby za takovýchto okolností někdo přežil.“ Megafon dlouze a pronikavě zapištěl a Mary si zakryla uši.

Najednou ji zaplavila horkost a ona se bála, že upadne. Ruce si přitiskla na břicho a otočila se k Arnoldovi. „O čem to mluví?“

Arnold si utřel oči a zadíval se do dálky. „Podle mě se nám snaží říct, že naši chlapci jsou mrtví.“

Mary se podlomila kolena a upadla do bláta. „Ne!“ zakvílela. „Můj Thomas ne! Můj Thomas ne!“

***

Po dalších čtyřech hodinách pátrání oficiálně ukončili. Protože se o svůj život a bezpečí začali obávat i sami hasiči, vytáhli je z dolu a předák doporučil čekajícím rodinám, aby si šli domů odpočinout. Dav se začal zmenšovat, ale Mary si trucovitě sedla na zablácený násep a objala si kolena. V žádném případě neopustí Thomase, když ji nejvíc potřebuje. Vtom ucítila, jak jí Arnold jemně stiskl rameno. „Pojďte, má milá, vstávejte. Tím, že tu budete sedět, ničemu nepomůžete. Musíte myslet na dítě.“

Domů se vrátila až pozdě večer. Ruth zvládla snídani obdivuhodně dobře, díkybohu, umyla všechno nádobí a postarala se i o úklid všech pokojů. Když Mary vešla, Ruth seděla za kuchyňským stolem a četla noviny. „Ach, paní Robertsová! V rádiu jsem slyšela, co se stalo. Nemám slov. Tvrdili, že nikdo nepřežil.“ Vstala a natáhla ruce ke svojí zaměstnavatelce.

Mary na to nereagovala. Momentálně by žádný projev soucitu a lidskosti nezvládla. „Jdu nahoru do pokoje, Ruth. Děkuji ti za všechno, co jsi dnes udělala. Zaplatím ti.“

Když se ocitla sama se své ložnici, otevřela skříň a vyndala jednu z Thomasových košil. Přitiskla si ji k nosu a zhluboka se nadechla vůně, kterou tak důvěrně znala. Chtěla si ji uchovat navždy. Z náhlého popudu si sundala šaty a oblékla si ji. Zatím jí byla příliš velká, ale pomyšlení, že za několik měsíců už jí bude akorát, jí přinášelo útěchu. Vychová Thomasovo dítě a postará se o to, aby vědělo, jak byl statečný a jak se těšil, že se stane otcem.

Když ji přemohla únava, lehla si na polštář a zavřela oči. O několik vteřin později však její mysl zaplavily představy, jak se Thomas uvězněný ohněm pod zemí dusí v šachtě. Okamžitě vyskočila a utíkala do koupelny. Tvář si opláchla studenou vodou a zadívala se na svůj odraz ve flekatém zrcadle nad umyvadlem. Tváře měla zablácené, zbrázděné stopami po slzách, a oči, pod nimiž se rýsovaly napuchlé váčky, byly podlité krví. Hlavou jí problesklo, že by nebylo dobré, kdyby ji Thomas viděl tak utrápenou, a začala si uhlazovat rovné vlasy. Najednou se zarazila a chytila se okraje umyvadla. Neměla tušení, jak bude žít bez něj a jak vychová jejich dítě. Nic jiného, ale zároveň cennějšího, jí po něm nezůstalo. Uvažovala, zda to bude stačit k tomu, aby překonala těžké časy, které ji čekají.

***

Probudila se o několik hodin později. Stále byla oblečená v Thomasově košili. V ústech měla sucho, hlava jí třeštila a vlasy páchly kouřem. Levé rameno jí viselo dolů z postele a celá ruka ji brněla. O pár vteřin později si uvědomila, že její život už nikdy nebude takový jako dřív.

Odploužila se do koupelny, postavila se zády k záchodu a nadzdvihla košili. Když si stáhla kalhotky a uviděla červenou skvrnu, vyjekla.

3

BŘEZEN 2016

Mezerou mezi holými stromy pronikl jasný sluneční svit a odrazil se od zlaté jmenovky na truhle z červeného dřeva. Beth na okamžik slunce oslepilo, rukou si zaclonila oči a zamrkala. Postavila se na zmrzlou zem, která jí zavrzala pod nohama, a s přivřenými víčky se rozhlédla po ostatních truchlících. Hlavy měli skloněné a mnozí z nich si utírali oči. Vytáhla kapesník a přitiskla si ho k ústům, aby potlačila výkřik, který by jistojistě smuteční shromáždění vyděsil. Farář nechal kolovat krabici s hlínou. Beth si z ní nabrala hrst a hodila ji na rakev. Zvuk hlíny, která dopadla na tvrdé dřevo, korespondoval s duněním v její hlavě. Svoji matku milovala a takhle to dopadnout nemělo. Ještě mezi nimi zůstala spousta nevyřčeného a nyní už je pozdě.

Farářova slova se nesla chladným březnovým větrem. Okolo něj vlálo jeho bílé roucho a chomáč nalakovaných vlasů mu směšně stál nad pleší.

„Všemohoucího Boha velmi potěšilo, že si z tohoto světa vzal duši Mary Robertsové, její tělo svěřujeme zemi, neboť prach jsi a v prach se obrátíš…“

Michael sevřel Beth ruku ještě pevněji, aby jí dal najevo, že stojí při ní. Beth to potěšilo. Nebylo to poprvé, co se zamyslela nad tím, kde by skončila bez podpory svého manžela. Jenže v tuto chvíli jsou oba dva bezradní. Pomoct by jim mohla jediná žena. Jenže tu nyní pochovávají hluboko pod zem stejně jako tajemství, které si vzala s sebou.

***

Když se Beth a Michael vrátili do nemocnice, Jake seděl na posteli a na tácu před sebou měl rozložené puzzle. Nestihli se převléct a jejich tmavé oblečení nápadně kontrastovalo se světlým a sterilním prostředím oddělení.

Beth se naklonila nad postel a políbila syna na čelo. „Přišli jsme, jak nejrychleji to bylo možné.“

Michael s Jakem předvedli svůj komplikovaný pozdrav, který si zdokonalovali celé týdny, na závěr luskli prsty a ťukli si pěstmi. „Jak se má můj velký kluk?“ Michael mu rozcuchal vlasy.

„Podívej se, tati!“ Jake poklepal na obrázek, který skládal. „Dokončil jsem ho. Sestřička povídala, že je to pro sedmi až osmileté děti a mně je jenom pět.“ Veliké čokoládové oči se rozzářily radostí.

Michael si natočil tác k sobě, aby na obrázek lépe viděl. „Jsi šikulka, Jakeu. Jsem na tebe moc pyšný.“

„Babiččin pohřeb byl hezký?“

Michael vrhl letmý pohled na manželku. „Asi ano. Ale tobě by se nelíbil. Připadal by ti dlouhý a nudný.“

„Chtěl jsem tam jít. Měl jsem babičku rád, a navíc jsem chtěl jít na tu oslavu, co byla potom.“

Michael se zasmál. „Nenazval bych to oslavou, Jakeu. Nerozdávaly se tam dárečky ani bonbony nebo zmrzlina.“

Beth se vtiskla na postel k synovi. „Vím, že jsi měl babičku moc rád, i ona tě milovala. Ale nejdůležitější je, aby ti co nejdřív bylo lépe. Venku mrzne a nechceme, abys dostal…“ Větu však nedokončila. Rychle začala sbírat dílky puzzle a změnila téma. „Každou chvíli ti přinesou večeři, Jakeu. Pamatuješ si, co bude dnes k jídlu?“

Jake zamrkal očima a přemýšlel. „Ne, ale vsadím se, že to zase bude bramborová kaše s hrudkami.“

Michael se znovu zasmál. „Ani nevíš, jakou máš kliku. Já jsem měl opravdový brambor v puse poprvé, až když mi bylo sedm. Moje máma si myslela, že bramborová kaše se dělá jen z prášku, ale většinou se ani neobtěžovala s vařením.“

Beth a Jake si vyměnili pobavené pohledy a předstírali, že hrají na imaginární housle.

Michael strčil ruku pod peřinu a jemně Jakea štípl pod žebra. „Jasně, jste ohromně vtipní.“

Jejich smích přerušil náhlý příchod doktora Applebyho, který si odkašlal. Nefrolog se zastavil na konci postele s podložkou na psaní v ruce. „Promiňte, že ruším. Jak se dnes cítíš, Jakeu? Jednoznačně vypadáš lépe. Možná bychom mohli začít uvažovat nad tím, že tě brzy pustíme domů.“

Jake si klekl a nadskočil na posteli. „Ano! Chci jít domů! Můžu, mami?“

Beth mu položila ruka na rameno, aby ho uklidnila. „Opatrně, Jakeu, musíš na sebe dávat pozor. Nezapomínej na to.“ Pak se otočila k lékaři. „Opravdu, pane doktore? Myslíte si, že to zvládne?“

„Jakeovi právě nesou večeři. Co kdybyste šli za mnou do kanceláře? Promluvíme si tam.“

***

Beth a Michael znali kancelář doktora Applebyho stejně dobře jako svůj vlastní obývák. Přestože v místnosti vládl pořádný chaos, čehož byly důkazem hromady nakupených fasciklů a haldy špinavých hrnečků od kávy, co se zdraví jejich syna týkalo, stoprocentně mu důvěřovali.

„Jaký byl matčin pohřeb, Beth?“

Jeho ohleduplnost ji dojala.

„Vzhledem k okolnostem asi hezký, pokud se to tak dá říct.“

Doktor si z hlavy sundal brýle na čtení a prohrábl si husté bílé vlasy. Beth si všimla, že má pečlivě ostříhané nehty. Nevěděla, jak je starý, ale odhadovala, že do důchodu nemá úplně daleko. Rychle tu myšlenku zahnala.

„Hmm… rozumím. No, jak víte, včerejší zákrok se vydařil a jsem rád, že katetr je už pevně zavedený. Jake má napravo pod pupíkem maličký řez, který jsme nyní zalepili.“ Znovu se zadíval do svých poznámek. „Výsledky krevních testů jsou v pořádku, i když krevní tlak je trochu vyšší. Ale to se dá u chlapce v jeho stavu očekávat.“

Michael se naklonil a loket si položil na stůl mezi ně. „Kdy začnete s dialýzou, pane doktore?“

„Musíme počkat, až se Jakeovi kolem katetru obnoví tkáně, které ho budou držet na místě. A vy dva se musíte naučit ohledně dialýzy spoustu věcí. Až Jakea propustíme, absolvuje nejprve několik dialýz v nemocnici a sestřička vám vysvětlí detaily. V této fázi je nejdůležitější, abychom se vyhnuli peritonitidě, což je infekce, která postihuje blánu pobřišnice. Sestřička si s vámi projde všechny příznaky a vysvětlí vám, co je potřeba dělat, kdybyste měli nějaké podezření.“ Poté si složil poznámky a spojil si prsty. „Uvědomuji si, jak je to pro vás těžké. Jake je silný chlapec, když vezmete v úvahu jeho stav, ale jak už jsem říkal, musíte se připravit na to, že bude potřebovat transplantaci. Ode dne, kdy se narodil, jsme se obávali toho, že to dospěje až do tohoto stádia. Je mi jasné, že tahle moje řeč vám to neulehčuje.“

Beth zakroutila hlavou. „Uděláme všechno, co bude potřeba, doktore Appleby.“

„Samozřejmě. Takže… ledvina transplantovaná od živého dárce funguje daleko lépe než od toho mrtvého a vydrží déle. Jak už jsme zjistili, ani jeden z vás není bohužel vhodný dárce. Proto bychom měli uvažovat nad tím, že rozhodíme sítě trochu dále.“

Doktor mluvil tak tichým a rozvážným tónem, že ho Beth sotva slyšela. Oči s kontaktními čočkami měla suché a svědily ji. Nejradši by si je drbala zavřenými pěstmi, aby se jí trochu ulevilo. Věděla, že to, na co se ho chce zeptat, není fér, ale než se stihla ovládnout, vyhrkla: „Můžete ho posunout výš v seznamu čekatelů?“

Lékař odpověděl vlídně, ale rozhodně. „Seznam takhle nefunguje, Beth. Až přijdete na řadu, neznamená to, že dostanete první volnou ledvinu.“

Beth cítila, že se červená. „Promiňte, doktore Appleby. Už jsem zoufalá.“

„Chápu, že jste frustrovaná, ale pokusím se vás uklidnit. Děti a mladiství mívají do jisté míry přednost, ale jde především o to, aby se našel správný pacient pro správnou ledvinu. To je náš závazek vůči pacientovi, ale i dárci. Jistě si umíte představit, že potřeba je daleko větší, než kolik je ledvin, a my potřebujeme minimalizovat počet odmítnutí. Peritoneální dialýza mezitím ledviny dočasně zastoupí.“

Michael zakroutil hlavou. „Chudáček malý. Musí ji absolvovat každou noc?“

„Obávám se, že ano, Michaeli. Určitě vás překvapí, jak rychle si na ni zvykne. Dodnes neumím pochopit, jak to některé děti zvládají. Vzbuzuje to ve mně pokoru. Odteď to pro něj bude nový způsob života, a vlastně i pro vás. Čím víc se vzájemně podpoříte, tím to bude pro Jakea méně bolestivé.“

Beth si všimla, že Michael si okusuje kůžičku okolo nehtu na palci. Tvář měl zkroucenou obavami. Lovila v paměti, kdy naposledy se smál. Nemyslela tím občasné chichotání s Jakem, když se ho oba snažili udržet v dobré náladě, ale pořádný, upřímný smích, při kterém z něj opadal stres. Spontánní projev nevázané radosti, kterou většina lidí pokládá za samozřejmost. V tlumeném světle pracovny doktora Applebyho vypadal starší než na šestačtyřicet let. Vlasy měl sice stále husté a převážně tmavé, ale na skráních už začínaly šedivět. I vrásky okolo očí se mu prohloubily. Její máma ho nazývala distingovaným, ale Beth věděla, že to je pouze eufemismus pro slovo starý. Chytila ho za ruku.

Obdařil ji povzbudivým pohledem a pokračoval: „Vím, že Jake tu má nejlepší možnou péči, doktore Appleby, a moc si toho vážíme.“ Našpulil rty a důrazně dodal: „Myslím to upřímně.“

V tu chvíli do malé kanceláře pronikl proužek světla a zpoza dveří vykoukla sestřička. „Doktore Appleby, mohl byste… Ach, promiňte, nevěděla jsem, že máte schůzku.“

„To je v pořádku. Právě jsme skončili.“ Vstal a potřásl rukou Beth i Michaelovi. „V případě jakýchkoliv obav mi, prosím, zavolejte, ve dne i v noci. Nejste tom sami. Společně to s Jakem zvládneme.“

***

Jen co se ocitli na chodbě, Beth pocítila strašlivé nutkání vrátit se zpět k synovi do pokoje. Nemohla si vzpomenout, kdy naposledy někam šla, aniž by ji nepoháněl strach.

„Zajdu pro kávu,“ zakřičel za ní Michael.

Otočila se, kývla na znamení souhlasu a vysokými podpatky klapala po čerstvě umyté podlaze. Viděla oznámení, které upozorňovalo na nebezpečí uklouznutí, ale stejně nezpomalila. Pravá noha jí vyletěla nahoru a za jiných okolností by to bylo směšné, ale naštěstí neupadla, jen po ní na neposkvrněné podlaze zůstala dlouhá černá šmouha. Udržela však rovnováhu a pokračovala v cestě. Přesně to je klíč k tomu, jak to zvládnout, pomyslela si. Je potřeba pokračovat v cestě.

***

Jake seděl na posteli, srkal pomerančový džus a na podnose před ním ležel prázdný talíř.

„Nakonec jsi snědl všechno? Co jsi měl dobrého?”

„Rybu s hráškem a bramborovou kaši, ale hrudky jsem si rozšťouchal vidličkou. Potom ještě jablečný koláč s drobenkou a se zmrzlinou, jenomže ten koláč byl horký a popálil jsem si jazyk.“

Beth se synovi podívala do úst. „Ale, zlatíčko, vidím, že jsi opravdu měl zmrzlinu. Jahodovou, viď?“ Z kapsy vytáhla kapesník. Byl dost zmačkaný, ale i tak ho navlhčila svými slinami a otřela mu růžové fousky.

O chvíli později se vrátil Michael s kávou. Vzala si od něho papírový šálek, ale jako obvykle byl vařící, takže ho položila na skříňku u postele, aby se nikdo nespálil.

Hlavu si položila synovi na polštář a zavřela oči. Michael zaregistroval její únavu už předtím, proto se nemusela nijak přetvařovat. „Kdybych si mohla na pár minut zdřímnout, byla bych v pořádku.“ Věděla, že to není pravda. I kdyby spala jako dřevo nejbližších dvanáct hodin v kuse, i tak by se ráno cítila unavená. Spotřebovala už opravdu značné zásoby duševní i fyzické energie a neměla ani potuchy, jak si je doplní. S obrovitánským úsilím zvedla hlavu a otočila se k Jakeovi.

„Chceš, aby s tebou dnes večer zůstal tatínek?” Byla to řečnická otázka a ani nemusela čekat na odpověď.

„Ano, chci!“ Jake zatleskal malýma ručkama, jako by vítal Michaela na pódiu. „Táta je nejlepší!“

Beth se zdvihla z postele a roztáhla ruce. „Pojď ke mně do náruče a dej mi pusu.“

Jake si klekl a rukama tenkýma jako párátka ji objal kolem krku. Jeho tělíčko bylo teplé, ale křehké, a ona se bála, aby ho nestiskla příliš. Místo toho mu rukou vklouzla pod vrchní díl pyžama a dlouhými nehty ho jemně poškrábala na zádech. Takhle ho uspávala, když byl ještě miminko, a stále se mu to líbilo. Houpala ho z boku na bok a vzpomínala na to, jak jednoduché, šťastné a nekomplikované byly jejich životy předtím, než se dozvěděli o Jakeově zdrcující diagnóze.

Potom se v myšlenkách vrátila k mámě. I ona Jakea milovala. Byl to její jediný vnuk. Že na něm lpěla, to bylo slabé slovo. Svým přítelkyním o něm vyprávěla příběhy, kterými je k smrti nudila, v kabelce nosila jeho fotku a při každé příležitosti ji lidem strkala pod nos a věnovala mu i ten největší dar ze všech – svůj čas. Když byla s ním, nádobí zůstalo špinavé a domácí práce mohly počkat. Právě proto nikdy nepochopí, proč jim Mary zatajila informaci, která mohla Jakeovi zachránit život. To tajemství si s sebou vzala do hrobu.

4

Když se Beth vrátila domů znemocnice, všude byla tma. Rozsvítila světlo na chodbě apřimhouřila oči, dokud si na jas nepřivykly. Vkuchyni se vznášela vůně květin apřebíjela nemocniční pach, který se jí usídlil vnose. Kytici doručili ráno. Něco takového nečekala. Zdvihla kartičku aznovu si pročetla dojemný vzkaz. Velmi mě mrzí tvoje ztráta, Beth. Tvoje matka byla úžasná žena avím, jak vám všem bude chybět. Odesílatelka se pokládala za rodinnou příslušnici.

Potom přejela prstem po dlouhém stonku bílé lilie astáhlo se jí hrdlo. Když někdo zemře, všichni na něj vzpomínají samozřejmě vdobrém, píšou oněm vsuperlativech, skládají mu komplimenty apoužívají srdečné, ale otřepané fráze. Očima přeletěla po řadě kondolencí, které zdobily krbovou římsu aparapety, přišly zcelé země. Mnohé byly od lidí, na které už mezitím zapomněla nebo je ani neznala.

Vkuchyni vládlo strašidelné ticho. Nepamatovala si, kdy byla naposledy sama. Zaposlouchala se do vrčení ledničky amrazničky ado tikání starých hodin nad krbem, které jí Michael daroval kvýročí svatby. Obdivovala je ve starožitnictví vHarrogate, kam se jednou přes víkend vydali na výlet. Chtěl ji překvapit, atak několik dní po návratu do Manchesteru nasedl do auta ajel je koupit. Nalila si velkou sklenici Sauvignonu Blanc, svalila se na gauč asklepala znohou boty. Už po několika locích se jí začala motat hlava aona si vzpomněla, že dlouho nic nejedla, vlastně od pohřbu, ai to si dala jen pár trojúhelníčků šunkového sendviče apolovinu rajčete. Zdvihla se av tu chvíli se zkroutila bolestí, protože si stoupla bosou nohou na něco ostrého zarytého vkoberci. Byl to kousek zJakeova lega. Zbožňoval lego aMichael sním celé hodiny skládal zámky, domy nebo auta. Dokázal vyčarovat téměř všechno, co si Jake přál, ajeho syn se ztoho nemírně radoval aobdivoval ho. Beth si byla jistá, že je to proto, že Michael byl architekt. Navíc lego byla kdysi ijeho oblíbená hračka aotec ho zmalých plastových krychliček naučil postavit vpodstatě cokoliv.

Vtom ticho přerušil zvonek. Beth vyskočila avíno jí ze skleničky vyšplouchlo přímo na halenku. Přede dveřmi stála Elaine vkožešinových pantoflích. Neměla na sobě kabát, takže si třela ramena aposkakovala, aby se zahřála.

„Viděla jsem, že se uvás svítí. Jak to zvládáte?“

Beth otevřela dveře dokořán apozvala ji dovnitř. „Pojď rovnou do kuchyně.“

„Děkuju, je mi pořádná zima.“

„Michael dnes zůstal sJakem. Právě jsem se chystala jít si napustit vanu.“

„Vypadáš zničeně. Na tvém místě bych si hlavně dala něco kpití.“

„Ty by sis dala něco kpití, ikdybys nebyla na mém místě. Tak pojď, vledničce mám otevřenou láhev.“

Elaine nejdřív doplnila skleničku Beth apotom nalila isobě. „Neviděla jsem vás po pohřbu odcházet.“

„Vytratili jsme se nenápadně, protože jsem se chtěla vrátit do nemocnice. Máme ale dobré zprávy. Doktor si myslí, že Jakea za několik dní pustí domů.“

Elaine se napila vína. „To je skvělé. Ten váš drobeček je pořádný bojovník. Nemůžu se dočkat, až mi začne kopat míč přes plot do zahrady.“

Beth se usmála. „Děkuju, že jsi přišla, Elaine. Ani nevíš, jak příjemné to je, dělat aspoň jednou za čas něco normálního.“

„Pokud ti můžu nějak pomoct, stačí říct.“

„Jake bude asi potřebovat transplantaci.“

Elaine se znepokojeně zavrtěla vkřesle. „No, stím ti asi pomoct nedokážu. Tedy...“

Beth skoro zaskočilo víno. „Neboj se, nechci po tobě, abys mu darovala ledvinu. Poprosit souseda otrochu cukru je jedna věc, ale žádat ho oorgán? Proboha, Elaine.“

„Uf, to se mi ulevilo. Promiň, to zní strašně. Myslela jsem to tak...“

„Elaine, prosím tě, přestaň. Nic ti nehrozí. Zapíšou ho na seznam čekatelů, ale doktor tvrdí, že musíme pouvažovat io jiných rodinných příslušnících, kteří by mohli být vhodnými dárci.“ Znovu se napila vína ajejí žaludek na protest zakručel. „Jenže to bude problém. Naše rodina je vlastně velmi malá. Michael ani já nemáme sourozence. Michaelův otec zemřel as matkou si nejsou blízcí. Kromě toho ničila svoje tělo celý život prášky aalkoholem. Moje máma právě zemřela, abuď mi nemohla, anebo nechtěla povědět cokoliv otom, kdo je můj otec, přestože věděla, že na tom závisí život jejího vnuka.“ Beth ke své matce vždycky cítila lásku ahlubokou náklonnost, ale nyní vhlase nedokázala potlačit vztek. Jediným douškem dopila zbytek vína.

Elaine chvilku mlčky seděla aprstem kroužila po okraji skleničky. Vypadala, jako by přemýšlela úplně nad něčím jiným. „Co oněm víš?“

„Osvém otci?“ Beth zakroutila hlavou. „Oto právě jde. Vůbec nic. Až doteď na tom vůbec nezáleželo. Upřímně řečeno, to, že jsem vyrůstala bez otce, mě nijak negativně neovlivnilo. Tedy aspoň otom nevím. Měla jsem nádherné dětství amámu jsem měla moc ráda. Protože jsme byly samy, pojilo nás silné pouto. Je jasné, že za ty roky jsme omém otci prohodily čas od času několik slov. Vždycky to však skončilo utoho, že to, co se mezi nimi stalo, byla chyba anemilovala ho, ale mě miluje. Věřila jsem jí. Až když jsme zjistili, že nejsme vhodní dárci pro Jakea, tlačila jsem na ni, aby mi prozradila víc. Na začátek by stačilo aspoň jeho jméno. Sinternetem adalšími vymoženostmi je dnes poměrně lehké lidi vystopovat.” Vstala adolila si víno. „Jenže potom už bylo pozdě. Dostala mrtvici anemohla mluvit. Ao pár dní později zemřela.“

Elaine přešla ke krbové římse. „Co tyhle kondolence?“

„Co snimi?“

„Víš, od koho jsou?“

„Některé ano, ale ne všechny.“

Elaine významně pozvedla obočí. „Zdá se mi, že to je dobrý bod, od kterého by ses mohla odrazit.“

Ta slova jí do srdce vlila naději aBeth vyskočila zgauče. „Bože, Elaine, možná jsi právě na něco přišla.“

***

Beth důkladně prohlédla každou jednotlivou kondolenci. Dohromady jich bylo sedmdesát dva. Rozdělila si je na dvě hromádky. Jedna znich obsahovala pouhé dvě kondolence, které ji nějak zaujaly. Seděly před krbem spřekříženýma nohama. Už dlouho necítila tolik energie jako vtuto chvíli ana okamžik zapomněla na svou únavu.

Zdvihla první znich. „Dobře, takže vtéhle se píše: Bylo mi velice líto, když jsem se dočetl, že Vaše matka zemřela. Na naše společně prožité chvíle mám mnoho šťastných vzpomínek avím, že bude chybět všem, kteří ji milovali. Spozdravem Graham Winterton.“

„Už jsi to jméno někdy slyšela?“ vyzvídala Elaine.

Beth pokrčila nos azamyslela se. „Ano, připadá mi to povědomé. Musím se zeptat Michaela. Podíváme se na tu druhou.“

Vzala kondolenci, která zůstala na stole. Byla větší než ostatní avepředu měla obrázek lilií svypouklým povrchem. „Lilie byly máminy oblíbené květiny. Myslíš si, že to věděl? Mohla by to být stopa, kterou hledáme?“

„Nenech se tím unést, Beth. Na polovině znich jsou lilie. Jsou symbolem smrti. Co je napsáno vevnitř?“

Beth kondolenci otevřela apozorně si pročetla text. „Slovy nemůžu ani vyjádřit, jaký smutek jsem pocítil, když jsem vdnešních Novinách zahlédl oznámení. Přestože jsem Vaši matku dlouhou dobu neviděl, kdysi jsme si byli blízcí ajejí úmrtí mě velice zarmoutilo. Vždy na ni budu vzpomínat sláskou. Přijměte mou upřímnou soustrast. Albert Smith.“

Elaine se poplácala rukou po čele. „Ach ne, Smith! Tím se nám ty možnosti moc nezužují.“

„Smith,“ zopakovala Elaine. „To je ale škoda. Mohl se jmenovat Albert Waverly-Pemberton, co?“

„Kdo to je?“

***