Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Renata Petříčková, Michal Vaněček

Strašidla z Vidlákova

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7512. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Obálka s kresbou Václava Ráže, TypoText, s. r. o.
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna Tisk Centrum, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2020
Text © Renata Petříčková, Michal Vaněček, 2017
Ilustrace © Václav Ráž, 2017

ISBN 978-80-271-1454-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-1453-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-2225-7 (print)

PŘEDMLUVA

Kdesi v Čechách leží hrad Vidlákov. Žije tam kastelán Mňuk a s ním strašidla Mlhulena, Bouchal, Škrtislav, Ohníček a Smrádek.

Na hrad ale nejezdí skoro žádní návštěvníci. Ovšem jedna nenadálá výprava rozjívených žáků jedné pražské školy dodá všemu korunu.

„Dnešní děti už z nás mají jen legraci…“ Tak smutně mudrují strašidla, kterých se už nikdo nebojí.

Jednoho dne najdou strašidla zprávu v novinách, které na hradě zapomněla poslední školní výprava, že v Praze je muzeum strašení. Rozhodnou se do Prahy vypravit a strašení se přiučit, protože takhle to přece dál nejde!

To se ví, že se jejich pobyt v hlavním městě neobejde bez průšvihů a ostudy. Ale setkávají se tady s původními pražskými strašidly a jejich podivnými životy v rušném městě. Když konečně najdou ono vytoužené muzeum, zjistí, že je všechno trochu jinak. Jak to celé dopadne? S kým se nakonec vrátí zpátky domů na hrad Vidlákov?

HISTORIE VIDLÁKOVA

Když se řekne „Vidlákov“, hodně lidí si představí něco zaostalého. Tak zaostalého, že se to vůbec nedá srovnat s městy jako New York, Praha nebo Pardubice. Ale to není vůbec pravda!

Vidlákov je krásná upravená vesnička, kam dokonce jezdí autobus a mají tam i obchod se smíšeným zbožím, hospodu a kravín. A co víc, vesnička má tak dlouhou historii, že se na jejím konci nad potokem tyčí starobylý hrad. Jmenuje se taky Vidlákov.

Kdo ví, jak vlastně vesnička i hrad přišly ke svému jménu. Obyvatelé Vidlákova tvrdí, že je to proto, že tu kdysi dávno místní kovář Bušina vykoval první kovové vidle. Toto prvenství se sice nedá nijak doložit, ale místní stařečkové a stařenky tomu věří, a tudíž se celá tahle historie předává z generace na generaci.

Když vyjdete klikatou cestičkou až na kopec, dojdete k hradu Vidlákovu. V pokladně u brány pochrupuje kastelán Mňuk. Je unavený samou nudou, protože na hrad zabloudí jen sem tam nějaký turista – a ještě většinou omylem. Vidlákov totiž není přesně zakreslen na žádné mapě. Když naposledy kartografové a kartografky kreslili mapy, pomysleli si, že název Vidlákov je vtip, a tudíž se do mapy vůbec nedostal. Turisty se sem kastelán marně snaží nalákat informací na webu, že na hradě straší. Ale kdopak z dnešních mladých lidí, i dětí, by věřil na strašení. Místní obyvatelé o tom ovšem vědí své. Za svými zemřelými předky nechodí na hřbitov, ale na hrad. Prý se tam čas od času potulují jejich duše. Ale z okolních vesniček tomu už nikdo nevěří.

Kastelán za okýnkem zabrumlal a otevřel jedno oko. Zaposlouchal se do šramotu a kvílení, které k pokladně doléhalo z hradních chodeb.

„Sakryš, uličníci, nemůžete s tím strašením aspoň ve dne přestat?“ rozčílil se a vstal od stolu. Spadl mu přitom štos zažloutlých nepoužitých vstupenek. Sebral je, oprášil z nich prach a vyhnal pavouka, který si začínal mezi vstupenkami číslo 34 a 35 motat pavučinu.

Kolem okénka se proplazil tichý zvuk. Šustivý a trošku lepivý.

„Já jim tam asi brzo vopravdu utáhnu kravaty, fakt už!“ ozval se nakřáplý hlas.

Škrtislav! Místní had. Není moc vidět, za bílého dne ho spíš uslyšíte, než uvidíte, protože i on je už duchem. Kdysi tu dokonce žil i naživo. Před několika lety ho tady kousek za lesem vyhodil z auta náhodný lufťák, snad prý z Prahy nebo co, že už mu ta anakonda přerostla akvárium a taky že moc žrala.

Škrtislav byl odjakživa nerudný. Čisté bílé myši tady neměl, navíc si ty šedé a zapáchající musel lovit sám, na hradě byla zima a bolely ho kosti. To víte, to už není luxus vyhřátého písku a terarijního světla s tropickou teplotou, takže tu Škrtislav mezi živými dlouho nevydržel. Sešel druhou zimu.

Ale mezi duchy si to pochvaloval, o tom žádná, připadal si jako pírko a mnohem lépe se mu posmrtně žilo. Nicméně svou nerudnou povahu si ponechal. Kastelán se mu vzhledem ke zdejšímu osazenstvu ani nedivil. Už už se zvedal, že půjde hádku strašidel zase nějak vyřešit, když mu na stole zazvonil telefon. Až se lekl, protože telefon tu zvoníval snad jen párkrát do roka – a většinou to byl stejně omyl.

„Prosím?! Zde hrad Vidlákov!“ ohlásil se kastelán zdvořile a napjatě poslouchal. Na druhé straně drátu to začalo švitořit přísným ženským hlasem. Kastelán vykulil oči, Škrtislav přestal šustit a po několikerém „ano, ano, samozřejmě, budete vítáni“ sluchátko předpotopního aparátu zase zapadlo do vidlice zaprášeného telefonu.

„Přijede sem školní výlet z Prahy, našli si nás na internetu,“ vydechl kastelán a začal se velmi výrazně potit na čele. Škrtislav otočil směr svého plazení, nasadil podlý hadí úsměv – a že tu novinu ostatním řekne sám.

„Ty vám tady pěkně utáhnou kravaty!“ usmíval se pod hadí tlamu… Ano, ano, on věděl. On měl totiž s pražskými dětmi převelice špatné zkušenosti.

STRAŠEBNÍ PORADA

„Kravaty nekravaty,“ pravil rozhodně pan kastelán, „ať Bouchal svolá poradu.“

Had přikývl a odplazil se předat pokyn. Bouchal byl duch po kováři Bušinovi. No ano, přesně po tom, který kdysi před mnoha lety vykoval ve Vidlákově první vidle. Když už, jako duch, nemohl vykonávat svoje řemeslo, pořád do něčeho bouchal, jak byl zvyklý z kovárny. A tak mu nikdo neřekl jinak než Bouchal.

„Máš svolat poradu,“ zasyčel na Bouchala had, „přijedou děti.“

Bouchal pookřál.

Strašidla slyšela údery gongu, které se rozléhaly po celém hradě. Seběhla se do hradní kuchyně, aby se poradila, jak budou školní výpravu strašit. A že se sešla vskutku roztomilá skupinka strašidýlek…