Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Elizabeth Colemanová

Ukradený příběh

First published in Australia as LOSING THE PLOT by Allen & Unwin, 2019
Copyright © Elizabeth Coleman 2019
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Petra Královcová, 2021
Cover illustration © Innart / Depositphotos.com

Z anglického originálu Losing the Plot vydaného nakladatelstvím Allen & Unwin v Crows Nest NSW roku 2019 přeložila Petra Královcová
Jazyková redakce Jana Drápalíková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Ondřej Mikulecký
Formát ePub Štěpán Böhm
Korektury Diana Štelová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7933. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 344 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s., Husova 1881, Havlíčkův Brod

ISBN 978-80-271-4102-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-4101-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-1767-3 (print)

„Nikdo vás nemůže přimět k tomu, abyste se cítili méněcenní,
bez vašeho souhlasu.“

Eleanor Rooseveltová

KAPITOLA 1

Vanessa

Konec.

Vanessa se zarazila a zamračila se na notebook. Za kuchyňským oknem začínalo svítat. Je to podvádění, napsat nejdřív poslední slovo? Podle Natalie ne.

„Dodá ti to pocit jistoty, že román skutečně dokážeš dokončit,“ řekla jí. „A že tvůj román nebude jen berlička, aby ses vyhnula zpracování vlastní bolesti.“

Natalie byla poradkyně a v těchhle věcech se vyznala, nabízela jí radu s dokonale vyváženou směsí profesionality a osobní vřelosti. Vanessa si dokázala ještě teď vybavit její povzbudivý úsměv a jemný stisk ruky.

Děvka! Kurva! Zlodějka manžela!

Ale i tak. Byla by sama proti sobě, kdyby nevyužila její zkušenosti. I když to poprvé dopadlo tak, jak dopadlo.

„Odcházím k Natalie.“ Konec.

Měla poznat, že je něco špatně, když Craig navrhl, aby své pocity probrali s poradkyní, ale byla tak rozrušená, když použil slova „probrat“ a „pocity“ v jedné větě, že nějak přehlédla varovné signály. Craig nebyl muž mnoha slov, pokaždé se zdráhal mluvit o svých emocích s výjimkou těch, které se týkaly sportu. S kamarády na fotbale klidně plakal radostí nad perdou přímo do brány a utápěl se v bezbřehém soucitu při odchodu hráčů na odpočinek nebo úrazu kolene, jakmile ale přišlo na vztahové záležitosti, jako by se zabouchly dveře. Vanessa někdy přemítala, jestli by získala jeho pozornost, kdyby si natáhla fotbalové trenky a kopala míč po kuchyni. Ta myšlenka ji pokoušela, ale nikdy to neudělala. Připadalo jí to dětinské. No a taky bylo potřeba vzít v úvahu celulitidu.

Pak ale seděli v kanceláři poradkyně Natalie a její empatický pohled a pevné bicepsy otevřely stavidla a z Craiga se vyvalila záplava emocí.

„Je mi to líto, Ness,“ mumlal na konci dlouhatánského monologu, „ale potřebuju někoho, s kým bych si mohl promluvit.“

Aha.

„No to je teda gól!“ chtělo se jí ječet, když dokázala zase trochu myslet. „Docela by se hodilo, kdybys mi to řekl dřív, možná bych nemarnila posledních deset let snahou respektovat, že na nějaké povídání moc nejsi.“ Místo toho ale mlčela. To s vámi udělá šok.

Vanessa slyšela svůj výdech. O osm měsíců později byla v domě pořád znát Craigova nepřítomnost a právě teď ho cítila z každého koutu staré kuchyně. Plánovali renovaci, když tenhle bungalov ze šedesátých let v multikulturním Prestonu na severu Melbourne před osmi lety koupili. Velkolepé sny o žulové pracovní desce a otevřeném prostoru rodinného bydlení. Nic z toho všeho nebylo, protože Craig byl tak zaměstnaný stavěním domů pro ostatní – a možná to tak v srdci nikdy necítil? Bylo ironické, že se všude kolem nich tolik stavělo. Za posledních pár let tři sousedé prodali domy developerům, kteří je neprodleně zbourali a vystavěli bytové domy. Atmosféra klidné ulice, kde se všichni znali, se měnila a Vanessa uvažovala, kdo podlehne příště. Alespoň paní Bianchiová odvedle, která byla v Austrálii od roku 1972, ale dosud pochytila jen zlomky angličtiny, se držela.

Daisy Vanessu šťouchla do nohy, aby ji poplácala – natáhla ruku pod stůl a podrbala milovanou fenku labradoodla mezi ušima. Daisy se na ni podívala, jako by říkala „to je dobré, spolu to zvládneme“, a Vanesse se zamlžil zrak. Je to legrační, že s námi tohle psi dokážou udělat. Oknem slyšela malé majny štěbetající na telegrafních sloupech a srdce ji bolelo při pomyšlení na smog v jejich maličkých plicích. Slunce ale stoupalo nad dvůr a viděla vykukovat první narcisy a to už bylo něco. Vanessa nebyla žádná zahradnice, ale milovala narcisy. A kdo ne? Jaro. Nové začátky.

Vrátila se k notebooku. Konec. Tak se cítila, když Craig odešel. A teď byla tady, na prahu čtyřicítky, a uvažovala, že ji oslaví tím, že strčí hlavu do kbelíku. Ne, ne doopravdy.

No… možná.

Podívala se na okrouhlé bříško pod županem. Její velikost 12 byla o jedno číslo menší, než nosila průměrná Australanka, tak jak to, že oblečení, které si kupovala, mělo na cedulce skoro pokaždé napsáno L? Bylo to spiknutí proti ženám, věděla to, ale i tak si připadala jako slonice. Obzvlášť když se srovnávala s Natalie, která měla břicho rovné a pevné jako buben. Natalie byla blázen do fitness, což se zdálo být v rozporu s tím, že pracovala jako vztahová poradkyně – ale proč vlastně? Jen proto, že celé dny trávila v křesle nasloucháním stěžujícím si a plačícím lidem, nemusela být od přírody usedlá. To ani zdaleka! Natalie seděla, jen pokud zrovna necvičila. Během cvičení každé ráno v parku se jí lesklý tmavý culík pohupoval ze strany na stranu a ona se dostávala do optimální pohody, aby byla zcela k dispozici svým klientům. Se soucitným srdcem a botami Nike byla Natalie pro Craiga dívkou snů. Skutečnost, že měla oči jako korálky posazené až příliš blízko u sebe, mu zjevně nijak nevadila. Když tu Vanessa seděla nad notebookem, neubránila se pomyšlení na to, že Craig a Natalie prožívají skutečný milostný román, zatímco ona se bude muset spokojit s fikcí.

Chystala se svůj román pojmenovat Ztracené a nalezené srdce. Bude vyprávět příběh Georgie Sinclairové, kurážné newyorské sestřičky na kardiologii, která asistuje při transplantaci srdce, když se dozví, že dárcem je její snoubenec, který právě zemřel při dopravní nehodě. Georgie omdlí na operačním sále, čímž rozzlobí arogantního, ale brilantního transplantačního chirurga doktora Magnuse Maddisona. Jde o první z mnoha jejich střetů, ale jak se příběh rozvíjí a Georgiino srdce uzdravuje, podvolí se s Magnusem sexuální přitažlivosti a hluboce se do sebe zamilují. Doktor Magnus Maddison je alfa samec, který vycítí Georgiiny citové potřeby a nikdy ji nepřestane milovat. Ale stejně, copak člověk opravdu přestane milovat? Jako by se dalo odmilovat, stejně jako když odinstalujete nějaký program. Vanessa si myslela, že přestat někoho milovat byla spíš výmluva lidí, kteří se prostě přestali snažit. Ale Magnus se nikdy nepřestane snažit – ne že by se snažit potřeboval, s Georgií jsou pro sebe jako stvoření.

Vanessu najednou sevřela panika. Byla zubní asistentka, pro lásku boží. Třiadvacet let sterilizovala ortodontické kleště a vdechovala páchnoucí lidský dech. To ji mohlo kvalifikovat k sepsání příručky o zubní hygieně, ale román? Na co si tu hrála? Pak se ale dala dohromady, když v duchu zalétla zpátky do roku 1994 na střední a zatajila dech, zatímco sledovala učitelku angličtiny paní Flanneryovou, jak se kolébavě přibližuje k mikrofonu. Ten vydal ten příšerný pištivý zvuk a paní Flanneryová sebou trhla a uskočila. Pak se ale sebrala a oznámila: „Cenu v desátém ročníku soutěže v angličtině získává Vanessa Spriggsová.“

Vanessa si vzpomínala, jak zářila hrdostí a studem, když paní Flanneryová říkala shromážděným rodičům: „Vanessa odváděla ve slohu celý rok skvělou práci, její tvůrčí psaní je mimořádně slibné.“

Potlesk!

Vanessa uvažovala před monitorem: má dát za Konec tečku? Obrátila se k hromádce románů s lékařskou tematikou od své oblíbené autorky Charlotte Lancasterové, ale když je rychle prolistovala, ukázalo se, že žádný nekončil slovem Konec. A kde teď byla Nataliina rada začít tím, že napíše Konec?

Crrr!

To už je 6.30?! Vanessa vyskočila zklamaně ze židle a vypnula minutku. Jediné, co napsala, bylo jedno zbytečné slovo, a brzy bude muset vytáhnout děti z postele. Srdce se jí svíralo, když zapínala žehličku a popadla z koše s prádlem dvě pomačkané školní košile. Staršímu synovi Jacksonovi táhlo na třináct a ten citlivý chlapeček, kterého tak zbožňovala, se měnil v páchnoucího cizince, který ve svém pokoji vyváděl kdovíco…, i když soudě podle ušmudlaného povlečení se mohla lecčeho dohadovat. Byla jen ráda, že nesdílel pokoj s divokým mladším bratrem Lachiem, kterému bylo nedávno deset. Jistě, puberta jednou nevyhnutelně zachvátí i Lachieho, ale není nutné to uspíšit.

Znovu ji napadlo, jak je to smutné, že už chlapci nemají doma tátu, který by jim pomohl tím vším projít. Jak se to mohlo stát? Říká se, že zpětně si člověk uvědomí náznaky, ale upřímně, ona je neviděla. Vždycky si myslela, že budou s Craigem žít šťastně až do smrti, i když to tak nebylo. Nikdy ji nenapadlo, že se z ní stane svobodná matka s chlupatými lýtky a dírou v srdci tam, kde býval její manžel.

Srdce!

Inspirace udeřila silou blesku. Už měla poslední větu knihy! Pospíchala zpátky ke stolu a usadila se k notebooku, aby třemi prsty rychle napsala:

Magnus si ji přitáhl do náruče. Položil jí dlaň na srdce a jemně si přiložil její ruku na to své. „Cítíš to?“ zeptal se. „Dvě srdce bijí jako jedno.“

Vanessa se opřela a zářila pýchou. Poprvé po osmi měsících cítila záchvěv optimismu.

Což znamenalo, že Natalie měla pravdu. Ksakru.

KAPITOLA 2

Georgie podala Magnusovi jehlu a šití. Když se jejich ruce ve sterilních rukavicích dotkly, ucítila elektrický výboj. Tytéž mužné ruce, které vysílaly impulzy do jejích prstů, právě vložily srdce do hrudi její těžce nemocné sestry…

„Vrať mi to!“

„Dej mi pokoj!“

„Mami! Lachie mi vzal telefon!“

No výborně, kluci už byli zase v sobě. Vanessa se snažila ignorovat šarvátku ozývající se z Lachieho pokoje.

„Řekni mu, ať mi to vrátí!“

„Sklapni, blbe!“

„Ty jsi blbec!“

„Mamííí!“

Vanessa se ani nepohnula, protože by jí muselo hořet za zadkem, aby právě teď vstala od počítače. Skoro rok poté, co napsala Konec, vyťukávala poslední řádky! Sotva tomu mohla uvěřit. Nějak se jí podařilo po tři sta šedesát osm dní v řadě vylézt z postele ve 4.30. Vydržela přes všechny pochyby, až nápady začaly plynout a doktor Magnus Maddison a přidrzlá sestřička Georgie Sinclairová oživli a všechno ostatní díky nim začalo tak nějak dávat smysl. Jako by jí stvoření fiktivního světa pomohlo vidět ten skutečný jasněji.

Když se ohlédla, nebyl Craig jediným viníkem krachu jejich manželství – ne že by někdy někdo byl. Vanessa už dokázala vidět, že se až příliš snažila nerozhoupat loďku. Měla se dožadovat Craigovy pozornosti a pustit se do nějaké té hádky čistící vzduch, ale z konfliktů se jí vždycky ježily chlupy. Někdy si říkala, jestli by to bylo jinak, kdyby patřili s Craigem k těm párům, které si libovaly v hlučných sporech následovaných vášnivým sexem na udobřenou. Možná, jenže to vůbec nebyla ona. Byla z těch, co se snaží všem zavděčit – ačkoli, jaká ironie, Craigovi se nezavděčila…

Pohled jí padl na vázu svěžích narcisů, které natrhala dnes ráno. Další jaro. Další nový začátek. Možná byl čas Craigovi a Natalie skutečně odpustit, místo aby to jen předstírala kvůli chlapcům. Už to bylo dvacet měsíců a všichni šli dál. Vanessa byla znovu zamilovaná – do doktora Magnuse Maddisona. Byla to chyba?

Jejich pohledy se setkaly nad chirurgickými rouškami. Magnusovy oči byly jako záhadné tůně, hluboké a temné jako sama noc, a přece v nich byla zranitelnost, jakou ještě neviděla. Zaleskla se v nich snad slza?

Narcisy se chvěly do rytmu Vanessina psaní, což se rozhodla považovat za šťastné znamení, ačkoli věděla, že to ve skutečnosti souvisí s rozviklaným stolem, který měl jednu nohu podloženou podtáckem, aby se nekýval. Nezabíralo to.

„Mami, on mi to nechce vrátit!“

Ve dveřích do kuchyně se objevil Jackson a hned za ním Lachie.

„Slepičí prdelko!“

Vanessa odvrátila pohled od monitoru a otočila se k synům. Oba dva byli vysocí po Craigovi, zdědili po něm i husté medově hnědé vlasy, ale zatímco Lachie podědil i široká ramena a snědost, Jackson byl hubené dítě střižené ze stejné pihovaté látky jako Vanessa. Vytáhl si kratší slámku, dle jejího mínění.

„Lachie, vrať to. Stejně máš dělat na tom projektu o pouštních zvířatech.“

Lachie ale s obratností digitální generace dál prsty ťukal do mobilu.

„Jen se podívám na Ender Dragona…“

„To je můj telefon!“

Vanessa rychle nakoukla na monitor. Neměla by nahradit slovo „zaleskla“ výrazem „zatřpytila“? Ano, slza se zatřpytila, to zní líp.

Zatím se Jackson vrhnul po iPhonu a Lachie ztratil kontrolu nad hrou. Praštil bratra. Jackson mu bouchnutí oplatil, a už z nich bylo klubko pihovatých paží a pěstí.

„Zrovna jsem chtěl zabít Ender Dragona!“

„Je to můj telefon a já chci zabít Withera!“

„Stačí!“ sebrala Vanessa Lachiemu telefon. „Musí existovat někdo, koho byste mohli zabít společně.“ Ukázala k obývacímu pokoji. „Tenhle iPhone se zabavuje. Oba hned na Xbox.“

„Ale mami…“

„To není fér…“

Zdvihla ruku. „Žádné dohadování. Buď Call of Duty, nebo postel.“

Jackson a Lachie nabručeně odkvačili a Vanessa prožívala krušnou chvíli. Jaká je to matka, když synům nařizuje jít si hrát válečnou hru plnou násilí? Taková, která má pocit, že jestli nebude mít chviličku klidu, asi je zabije.

Nebývala vždy tak benevolentní. Trápilo ji, když si chlapci hráli násilné hry, ale Natalie promyšleně tlumila její strachy.

„Vážně si nemusíš dělat starosti. Mysl mladého člověka dokáže rozlišovat mezi fantazií a realitou, a věř tomu nebo ne, ovládání Xboxu rozvíjí zručnost a koordinaci oko–ruka.“

Vanessa samozřejmě mohla říct: „Víš, kam si můžeš ty svoje rady strčit, ty děvko?“ Ale přiznejme si, že jí Natalie říkala, co chtěla slyšet, protože Xbox chlapce zaměstnal a jí uvolnil ruce na psaní knihy. Jen doufala, že se Ztraceného a nalezeného srdce prodá dost, aby to zaplatilo jejich léčbu, bude-li později potřeba. Nebo možná kauci. Což – kdyby na to skutečně došlo – by nebylo tak zábavné, jak se momentálně zdálo.

Konečně klid, pomyslela si, když se z obýváku ozval rachot automatické zbraně. S gustem zaútočila na klávesnici:

Georgie sledovala jeho šikovné ruce zašívající dlouhou tenkou ránu, která se táhla přes hrudník její sestry, a modlila se z celého srdce, aby Holly zvládla kritické pooperační období…

Daisy položila Vanesse hlavu do klína, jako by ji chtěla povzbudit. Srdce se jí zatetelilo. Daisy s ní byla na každém kroku téhle cesty, zpod stolu nabízela podporu dnem i nocí. Vanessa měla v plánu uvést ji v poděkování, ale nebudou si čtenáři myslet, že je trochu divná, když děkuje psovi? Ale, o co jde… Copak Elizabeth Barrett Browningová nenapsala nádhernou báseň o svém kokršpanělovi? Vanesse bylo šestnáct, když na doporučení paní Flanneryové poprvé četla „Pro Flushe, mého psa“. Dodnes nad ní vzdychala.

Pes, o kterém dlužno říci:

Dnem i nocí paní spící

neúnavně stráží.

Přes závěsy v šeru ticha

záblesk slunce neproniká

k popelavé tváři.

Nádhera.

Naneštěstí si Daisy zrovna tuhle chvíli vybrala k vypuštění obzvlášť páchnoucích větrů. Vanessa sebou trhla. Byla si jistá, že Flush by něco takového neudělal.

* * *

Byly tři ráno a Vanessa cítila, jak jí zrychleně buší srdce, zatímco prsty pospíchají k cíli.

A tak bylo nebezpečí zažehnáno. „Děkuji, že jsi Holly zachránil život,“ zašeptala Georgie. „Když pomyslím na to, cos pro ni udělal…“

Magnus se na ni lehce posměšně usmál. „Blázínku. Zachránil jsem tvé sestře život pro tebe.“

Georgie zalapala po dechu. Zpod operační čepice se jí uvolnil pramen vlasů a Magnus si ho šikovně omotal kolem prstů operatéra. „Vím, že si připadáš neviditelná, ale pro mne jsi ta nejzářivější hvězda na nebi a jediné slunce, které vidím.“

Vanesse se oči zalily slzami a rozmazaly jí výhled na monitor. Osušila si je látkovou utěrkou.

Magnus si ji přitáhl do náruče. Položil jí dlaň na srdce a jemně si přiložil její ruku na to své. „Cítíš to?“ zeptal se. „Dvě srdce bijí jako jedno.“

Bez ohledu na zvyklosti Vanessa napsala Konec. Pak nechala slzy téct. Skutečně to dokázala. Nemohla tomu uvěřit.

Hodiny hlasitě tikaly v prázdné kuchyni.

A pak se rozletěly zadní dveře a vstoupila její matka Joy v záchvatu radosti ze života a oblaku parfému Beyoncé Midnight Heat.

Vanessa se rozzářila: „Mami! Právě jsem dopsala ten román.“

„Dopsala? Ach, Nessie!“ Joy se přehnala kuchyní a skočila dceři kolem krku. „Jsem na tebe tak pyšná!“

„Díky!“

Joy ji pevně stiskla a Vanessa si všimla nevábných dolíčků na spodní straně jejích paží. Každou jinou by svěží zářijová noc donutila vzít si rukávy. Vanessu napadlo, že by Joy možná měla trochu zvážit ty obtažené koktejlky… Ale co. Proč by se měla její matka začít oblékat jako seniorka, když je pořád ještě kus? Ve třiašedesáti Joy pořád lámala srdce, což většině jejích nápadníků, kterým už srdce tolik nesloužilo, dělalo starosti.

Joy mrkla. „Charlotte Lancasterová by si měla dát pozor, vyšoupneš ji z žebříčků bestsellerů.“

Společně se zasmály a Vanessa ucítila nával vděčnosti. Za to, čeho dosáhla, vděčila matce. Když Craig odešel, Joy se k ní nastěhovala, aby jí pomohla s hypotékou. Věnovala jí první román od Charlotte Lancasterové Intenzivní péče – milostný románek osiřelé sestřičky z JIPky a citově odtažitého lékaře na pohotovosti. „Bude se ti to líbit, Nessie,“ slíbila jí Joy a Vanesse se kniha líbila tak, že dychtivě přečetla i ostatní Charlottiny romány a pocítila inspiraci a touhu nezklamat víru paní Flanneryové v její schopnosti, pokusit se o vlastní knihu.

„Charlotte by takový příběh o transplantaci srdce nikdy nenapadl,“ prohlásila Joy s nestydatou předpojatostí. „Je boží.“

„Mami.“

Vanessa nastavila dlaň. Bránila se všudypřítomnému slovu „boží“ tak vehementně, že za jeho použití stanovila pro sebe i rodinu pokutu.

Joy se ale jen zasmála a její ruku odstrčila. „Nedám ti dolar, když to bylo v tak příhodném kontextu.“

Joy shodila velkou kabelu na stůl a zula si patnácticentimetrové podpatky. Vanessa se cítila trošku naštvaně – její matka pořád nechávala svoje věci všude kolem a asi si myslela, že přiletí kouzelné víly a seberou je. Napadlo ji, co by se stalo, kdyby počkala, až si Joy ty boty sebere, ale to by dřív v Arktidě vymřeli lední medvědi.

Joy se zaměřila na Vanessin rukopis, a když uviděla první stránku, zarazila se v šoku.

„Co je tohle? Ztracené a nalezené srdce, Mia Fontainová?“

Jejda, napadlo Vanessu, a je to tu.

„Kdo je Mia Fontainová?“

„Rozhodla jsem se použít pseudonym. Je to narážka, všimla sis?“

Upřímně řečeno Vanessu překvapovalo, že ji pseudonym za celou dobu nenapadl. Jedna věc byla chtít, aby se román proslavil, ale když začala myslet na to, že by ona sama byla slavná, zachvátila ji panika. Bylo jí jasné, že je v tom divná, zvlášť v téhle postkardashianovské médii posedlé době, ve které se očekávalo, že se každý požene za slávou a stydlivost dávno vyšla z módy, ale když mohla pseudonym používat Elena Ferrante, tak proč ne Vanessa?

Joy se tvářila konsternovaně a Vanessa se přistihla, že ji hypnotizuje rudá rtěnka zachycená v pavučinkově tenkých vráskách nad matčinými ústy.

„Ale Nessie, nemáš se za co stydět.“

Po pravdě řečeno, Vanessa se dost styděla.

„Mami, dokonce i Agatha Christie psala romány pod pseudonymem. Říká ti něco Růže a tis od Mary Westmacottové?“

Joy měla prázdný pohled. Ani Vanesse to zase tolik neříkalo, ale o to nejspíš právě šlo, pomyslela si.

Kam až jí paměť sahala, netoužila být středem pozornosti, což bylo divné, když se nad tím zamyslela, protože oba její rodiče byli ten typ lidí, kteří na sebe strhnou veškerou pozornost v místnosti, kam vejdou. Ale zase to mohl být právě ten důvod, proč se ona tolika očím vyhýbala?

Přemítala nad tím, jak chudák J. K. Rowlingová zvládá život na očích veřejnosti. Ty miliardy dolarů asi pomáhají. Miliardy! Jen si to představte. Co když se Mia Fontainová stane po J. K. Rowlingové druhou autorkou, která vydělá miliardy dolarů? Někdo přece musí být další, že? Vanessa si představovala, jak utrácí horentní příjmy z autorských práv. Většinu by darovala na důležité projekty, jako to dělají Melinda a Bill Gatesovi – nikdo nepotřebuje miliardu babek –, ale i tak by mohla pro sebe a pro Joy koupit úžasný dům (nebo tři!) a dát synům to nejlepší vzdělání, jaké se dá penězi zaplatit. Najednou si představila Jacksona, jak pronáší jako zástupce maturantů řeč na elitní střední škole Geelong Grammar School. Tak pronikavě chytrou, že se stane virální. Seděla by v první řadě v nádherných šatech a pohledný manžel by jí stiskl ruku a zašeptal by: „To je tvoje zásluha.“

„Ale Nessie,“ přerušila ji Joy, „zasloužíš si uznání.“

„Mami, víš, že jsem raději nenápadná.“

„To já taky,“ pronesla Joy a srovnala si černou krajkovou podprsenku, pečlivě naaranžovanou tak, aby vykukovala z miniaturních šatů. „Ale někdy to prostě patří k věci.“

Vanessa raději změnila téma dřív, než se ta záležitost s Miou Fontainovou vyhrotí.

„Jak ses měla s Barrym?“

Joy se rozkošnicky protáhla a Vanessa zaslechla sérii praskavých zvuků.

„Pohádkově. Umí mistrně roztančit prsty na klitorisu – myslím, že je to tím, že hraje na klavír.“

„Tak to jsem ráda, že nehraje na bonga.“

„Ale Nessie!“

Obě vyprskly smíchy, ale pak Joy přelétl po tváři stín a bylo po jiskření.

„Ale tvého tátu pochopitelně nenahradí.“

A bylo to venku, odkryté jako rána uprostřed kuchyně – rozšklebená díra v srdci Joy Spriggsové. Pořád ještě všechno začínalo a končilo u Vanessina otce, kterého obě zbožňovaly. Vanessa si ještě pamatovala, jak se její máma vrhala Jackovi do náruče, jakmile přijel domů z jedné z četných služebních cest. Zmizeli v ložnici a malá Vanessa slyšela naléhavý rytmus vrzajících pružin matrace a matčin smích. Připadalo jí to jako hodiny. Potom si její táta našel pokaždé čas, aby se i ona cítila výjimečná. Ještě teď se jí sevřel žaludek, když si vzpomněla, jak Jack držel v mužných dlaních maličký hrneček na čaj během jejich snídaně v „paláci“ – ve skutečnosti to byl jeden z těch dětských stanů z Kmartu.

„Smím vám dolít čaj, Vaše Výsosti?“ zeptal se.

„Ano, smíte.“

A Jack mrknul, protože oba věděli něco, co Joy netušila – v čajové konvičce byla cola! (Po letech v zubařské ordinaci Joy nesměla cola do domu.) Popíjeli společně ten kontraband, Jack ji lechtal na nožičkách a Vanessa se svíjela smíchy.

A teď, po všech těch letech, si najednou uvědomila, že vzhled doktora Magnuse Maddisona vytvořila podle Jacka: vysoký a charismatický, stříbrně prokvetlé husté tmavé vlasy a ten typ úsměvu, při kterém máte pocit, že jsou ostatní neviditelní. Páni. Ukazovalo to, jak byla v jejím podvědomí vzpomínka na tátu stále živá, i když už dávno zemřel. Zabil se v autě jedné horké lednové noci roku 1995 a i po desetiletích Joy pořád hledala velkou vášeň, která by dokázala zaplnit to prázdno, co po něm zůstalo.

„Tvůj táta byl můj rytíř v lesklé zbroji.“

„Ach, mami…“

Vanessa ji objala. Svým způsobem věděla, jak se Joy cítí. Po roce v důvěrném propojení s doktorem Magnusem Maddisonem sama pochybovala, jestli kdy najde muže, který by se mu vyrovnal, ale její otec přinejmenším kdysi existoval.

Držely se jedna druhé a hodiny tikaly… Pak si Joy otřela oči. Usmála se přes slzy a Vanessa sledovala, jak se opět vynořuje na povrch její přirozená jiskřivost.

„Ale dost už o mně. Chystáš se odeslat svou knihu hned?“

„Teď? Ve tři ráno?“ Jako kdyby ji to už nenapadlo.

„A proč ne? Není lepší čas než přítomnost.“ Trpělivost nebyla nikdy Joyinou silnou stránkou. „Pošli to své dílo, Nessie. Musíš jen sepsat průvodní dopis.“

Shodou okolností to Vanessa udělala už před měsícem. Ani její silnou stránkou nebyla trpělivost. Otevřela koncept e-mailu na obrazovku.

„Tenhle jsem si připravila už dřív.“

Joy se zasmála a Vanessa cítila, jak hoří netrpělivostí. Bylo to tak neskutečné – chystala se poslat svůj vlastní román vydavateli Charlotte Lancasterové! Rychle zkontrolovala překlepy – všechno, co napsala včera, už zkontrolovala – a po několika drobných úpravách připojila rukopis k e-mailu. Ta chvíle jí připadala velkolepá.

„Počkej, chci si udělat fotku.“

Joy začala hledat svůj telefon a rozházela obsah tašky po celém stole. Vanessa si v duchu poznamenala, že musí sebrat lahvičku s názvem ŽHAVÁ NOC – PRO ZVÝŠENÍ JEJÍ ROZKOŠE dřív, než ji uvidí kluci. Když Joy konečně vyhrabala telefon a nastavila fotoaparát, dala prst nad trackpad.

„Připravená? Úsměv!“

Naprosto zbytečná poznámka! Vanessa se usmívala tak široce, že měla pocit, jako by jí měl vybuchnout obličej. Joy pořídila snímek, jak Vanessa kliká na odeslat, a Ztracené a nalezené srdce se vydalo na cestu kyberprostorem do vydavatelství Wax.

Vanessa se stala oficiálně autorkou!

* * *

Byla ještě celá omámená pocitem štěstí, když další den ráno jela do práce na Smile Clinic v Reservoir, předměstí sousedícím se severem Prestonu. Vanessa většinou stíhala vlak, aby se vyhnula produkci skleníkových plynů, ale dnes půjde po práci nakoupit, takže bude potřebovat pohodlí své corolly. Naštěstí to byla krátká cesta opačným směrem než hlavní proud dopravy valící se do města.

Když vešla na kliniku, nadšeně ji zdravila nejlepší kamarádka Kiri Naawainová, urostlá maorská kráska s typickým kiwi akcentem.

„A tady je Vanissa Rooneyová, světoznámá spisovatelka!“

Vanessu takový projev podpory od Kiri, která se nijak netajila tím, že zamilované romány považuje za „sráčky“, dojímal. Pak se objevil její manžel, zubař Anthony Altieri, muž vybraných způsobů, nejméně o hlavu menší než jeho žena, a hvízdnul mezi zuby. Vanessa se žertem poklonila. I když už měla práce sestry na zubním nad hlavu – na rovinu, kolikrát asi můžete sterilizovat paradontální sondu, než máte chuť se s ní probodnout? –, ráda pracovala na téhle útulné malé klinice s Kiri a Anthonym, z nichž se stali blízcí rodinní přátelé. Anthonyho s Craigem spojovala láska k fotbalovému klubu Collingwood Magpies a Sam, syn Kiri a Anthonyho, dokonce hrál v Jacksonově klubu Redbacks. Všechno bylo tak idylické, byli šťastná čtyřka (nebo osmička, pokud počítala i děti). Ale po Craigově odchodu Kiri prohlásila, že jí vždycky připadal tak trochu jako blbec. Očividně názor nezměnila.

„Craig ať se jde vycpát,“ řekla, než vpustila prvního pacienta. „Vsadím se, že ten blbic nikdy nenapsal ani pohled.“

„Jednou jsem ho viděla psát nákupní seznam.“

Kiri se zasmála, až zachrochtala. Jako čerstvě odkopnuté dělalo Vanesse dobře vědět, že podle Kiri je Craig blbic, ale najednou to bylo skoro jedno, protože blbic neblbic, Vanessinu fiktivnímu hrdinovi Craig nesahal ani po kotníky. Když usazovala prvního pacienta do křesla, vznášela se na obláčku.

Teprve později, když leštila zubařské kleště, na ni dolehla prázdnota. Doktor Magnus Maddison byl pryč a už teď jí chyběl.

KAPITOLA 3

Vanessa věděla, že může trvat celé měsíce, než se jí z Voxu ozvou, ale už šestý týden od chvíle, kdy odevzdala rukopis, pořád kontrolovala e-mail, přinejmenším každou půlhodinu. I kdyby odečetla osm hodin denně na spánek (kéž by!), pořád to znamenalo 1 344krát zkontrolovaný e-mail. Upřímně, už jí to šlo na nervy, a tak se poslední týden snažila rozptýlit tím, že šla s Kiri na večírek k Melbourne Cup. Koupila si fascinátor, a dokonce si nechala nastříkat opálení, které vypadalo úchvatně, dokud nezapršelo. Po nohách jí stékaly hnědé pramínky a ona i Kiri se svíjely v záchvatech smíchu. Bublinky tekly proudem. Vanessa se tak bavila, že skoro zapomněla na závody, ale na poslední chvíli si koupila losy do sázky na bank a vyhrála druhou cenu. Dorazila domů o osmašedesát dolarů bohatší a zpitá životem… A pak se Lachie přiznal, že zapomněl v tramvaji její notebook.

#$@&%#?>*!

Ještě teď jí při té vzpomínce tuhla krev v žilách.

„Mami, promiň.“

„Prosím tě, řekni, že to není pravda.“

„To byla Jacksonova vina.“

„Já v té tramvaji ani nebyl!“

Jackson praštil Lachieho a Vanessa měla chuť se přidat. Tohle nemůže být pravda! V tom notebooku měla svůj román – celý rok krve, potu a slz a celoživotní sny. Ale utěšovala se skutečností, že může rukopis vytáhnout z odeslané pošty… Až na to, že nemohla, protože se ji Jackson snažil chránit před spamem a přeprogramoval jí schránku a koš tak, aby se každý týden vyprázdnily. Takže bylo všechno ztracené. Neměla ani záložní kopii románu, protože před deseti dny Joy nešťastnou náhodou vyhodila externí disk.

#$@&%#?>*!

Jak typické. Její matka trousila po celém domě bez přemýšlení časopisy OK a Kdo, a zčistajasna je teatrálně posbírala a nacpala do tříděného odpadu. Bravo, Joy. Což tak se ale přesvědčit, jestli mezi nimi něco není? Grrr! Vanessa matku podezírala, že se jí potají ulevilo, když Lachie ztratil ten notebook, protože to od ní odvedlo pozornost.

„To je dobré, Nessie,“ řekla Joy konejšivě. „Zavoláme na ztráty a nálezy ve vozovně tramvají. Jsem si jistá, že ho tam mají.“

Ale neměli. Vanessa tam týden volala dvakrát denně, ale nikdo notebook neodevzdal. V zoufalství vyrobila leták a vylepila ho na všechny zastávky čísla 11 v západním Prestonu – VELKÁ CITOVÁ HODNOTA, NABÍZÍM ODMĚNU –, i když bůh ví, kde by ty peníze na odměnu vzala. Nakonec na tom ale nezáleželo, protože jedinou odpovědí bylo pár odporných telefonátů od divných lidí – notebook se tvrdošíjně odmítal objevit. Vanessa byla zdrcená.

„To je dobré,“ říkala Joy ve snaze ji povzbudit. „Pořád mají kopii ve Waxu a brzy se ozvou.“

Ale kdy?

Jelikož chlapci měli každou chvíli odjet na víkend s Craigem, očekávala Vanessa, že bude dalších osmačtyřicet hodin neúnavně kontrolovat e-mail, což bude samozřejmě marné, protože, přiznejme si, z Waxu jí nebudou odepisovat o víkendu. Přála si, aby byla doma máma a rozptýlila ji, ale Joy právě odjela na romantický výlet se svým nejnovějším objevem Gordonem.

Když Vanessa uložila klukům oblečení do batohů, zaslechla, jak se otevřely vchodové dveře a Craigův hluboký hlas zavolal na pozdrav. Kiri si myslela, že by Vanessa měla Craigovi říct, aby jí vrátil klíče, nebo přinejmenším vyměnit zámky, ale Vanessa nebyla připravená s ním jednat jako s kriminálníkem, jakkoli o tom někdy fantazírovala. Craig byl koneckonců otec Jacksona a Lachieho. Slyšela, jak ho chlapci pozdravili, ale aspoň Daisy byla úžasně potichu – už se kvůli Craigovi ani neobtěžovala vstát z podlahy. Vanessa se neubránila pocitu vítězství a zbožňovala za to Daisy ještě víc.

Craigův hlas zaburácel cosi neurčitého a Jackson a Lachie zamumlali odpověď. Vanessa si proti vlastní vůli uhladila neposlušné vlasy. Mezi kudrnami a krepatěním vedla tenká hranice, a pokud šlo o ni, až příliš často ji překračovala. Natalie měla lesklé a zářivé vlasy jako z reklamy na šampon. Vanessa trávila spoustu času snahou nepředstavovat si, jak asi vypadaly rozhozené na polštáři. Craig do nich asi rád bořil tvář. Pak jí myšlenky samovolně zaletěly zpátky v čase, kdy ji Craig laškovně tahal za načervenalé blond vlny a říkal, že je jeho kudrnatá holčička. Srdce se jí zastavilo. Tolik vody uplynulo od chvíle, kdy byla jedenadvacetiletá zubní asistentka plaše upínající bryndák Craigovi pod bradu. Byl to drzý výrostek, který si ve třiadvaceti právě přišel nechat vytrhnout zub moudrosti… Vzala iPhone, aby se rozptýlila, a najednou to bylo v poště:

Odesílatel: amy.dunphy@wax.com.au

Panebože. Panebože. Vanessa vrhla pohled ke dveřím a sbírala odvahu číst dál. Skoro se neodvažovala dýchat.

Re: Mia Fontainová: Ztracené a nalezené srdce

Vážená paní Rooneyová,

děkujeme za zaslání rukopisu Ztraceného a nalezeného srdce do nakladatelství Wax Publishing. Bohužel se nám momentálně nehodí do edičního plánu, ale přejeme Vám mnoho úspěchů v psaní.

S úctou

Amy Dunphyová

pověřená redaktorka

Ach…

Vanessa klesla na Jacksonovu postel. Teprve s tak náhle odsátou nadějí si uvědomila, co všechno v sobě držela. Ale copak vážně věřila, že by po Ztraceném a nalezeném srdci skočilo velké nakladatelství? Že by se prodaly miliony výtisků jejího hloupoučkého příběhu a z ní by se stala nová Charlotte Lancasterová? O J. K. Rowlingové ani nemluvě. Amy Dunphyová si nejspíš přečetla první odstavec a řekla kolegům: „Hej, koukněte na tohle! Tahle Mia Fontainová je na spisovatelku docela dobrá zubní asistentka.“ A pak se všichni rozesmáli. „Není divu, že používá pseudonym – já bych se takovou pitomostí taky nechlubila.“ Amy nejspíš hodila rukopis za hlavu – tedy pokud se vůbec obtěžovala ho tisknout. Možná ho strčila rovnou do skartovačky? Vanessa by jí to nevyčítala – tam totiž patřil. Celé ty roky lhala sama sobě. A co o tom věděla paní Flanneryová? Byla jen nijak zvlášť dobrá učitelka angličtiny na nijak výjimečné střední škole, zatímco Amy Dunphyová s literaturou pracovala.

Vanesse zklamáním hořely tváře. Než se stihla sebrat, objevily se ve dveřích děti s Craigem.

„Brýtro, Ness.“

„Ahoj, Craigu.“

„Co je?“ zeptal se Jackson. „Vypadáš divně.“

„Nic se…“

Ale Jackson popadl telefon. Bože, ať ten mail nečte nahlas před Craigem!

„Vážená paní Rooneyová,“ četl nahlas před Craigem. „Děkujeme za zaslání rukopisu Ztraceného a nalezeného srdce do nakladatelství Wax Publishing. Bohužel se nám momentálně nehodí do edičního plánu… Hajzlové!“

„O nic nejde,“ vyjekla Vanessa.

„Kreténi!“

„Kokoti!“

„Kluci!“ Vanessa nechtěla, aby si Craig myslel, že po jeho odchodu povolila doma morálka. „Vážím si vaší podpory, ale taková slova snad nejsou potřeba.“

„Máma má pravdu,“ souhlasil Craig, přetékající nově nabytými moudry o citech. „Ona taky nenadává, a to ji odmítli.“

Na někoho, kdo celé manželství odmítal nosit vzorované oblečení, si teď Craig nějak oblíbil košile s kašmírovým vzorem. Slézově fialová, vážně?

Soucitně se na Vanessu usmál. (Jako by měl bělejší zuby. Bělil si je?) „Jsi v pořádku?“

„Samozřejmě! Jsem v pohodě.“

Popadla zpátky svůj telefon a vymazala ten e-mail z doručené pošty i z koše, aby někoho náhodou nenapadlo ho zase číst nahlas.

„Určitě jsi v pořádku?“

Jackson se neohrabaně dotkl její paže a ona na chvíli zahlédla záblesk toho sladkého chlapečka, který si dělával starost o její pocity. Pořád tam někde byl. Dojalo ji to.

„Určitě, drahoušku.“

„Ti lidi z Waxu jsou pitomci,“ rozčiloval se. „Prostě to pošli do jiného nakladatelství – nebo to můžeš publikovat sama online.“

Vanessa věděla, že by tyhle možnosti měla zvážit, ale zrovna teď na tuhle myšlenku nebyla připravená. Právě jí prudce kleslo sebevědomí, a aby ho znovu vytáhla nahoru, bude potřebovat pořádně dlouhé lano.

„Možná to prozatím nechám tak.“ Snažila se znít optimisticky. „Byla legrace to zkusit, ale možná bych měla psaní ještě trochu zvážit.“

Craig přikývl a všimla si, jak se mu pod kašmírovým vzorem napjala široká ramena. Měl si koupit o číslo větší košili, ale nejspíš mu ji koupila Natalie. Tak asi tráví čas, pokud ho zrovna neučí umění emocionální podpory.

„Tak je to správně, Ness. Spousta lidí se honí za planými sny a marní čas, ale ty jsi připravená přijmout svoje limity. Obdivuju tě.“

Blbic.

KAPITOLA 4

Dave

Dave Rendall, bakalář práv, telefonoval se vzteklým klientem ze své kanceláře na High Street vPrestonu, vedle obchodu VŠE ZA 39, který právě sténal pod přívalem svítících zaječích uší anápisů VESELÉ VELIKONOCE. Byl rád, že mu Christos Pappas zavolal, namísto aby přišel– ušetřilo ho to bezkonkurenčního zápachu zúst toho chlapíka atělesného pachu, který napovídal, že se od dvacátého století nesprchoval. Dave by si dělal starost, že má Christos těžký život, nebýt jeho dokonale čisté ženy Marie, která musela mít odoperované všechny čichové buňky.

„Je to špatný vtip,“ stěžoval si Christos mrzutě, „zrovna jsem se vrátil zprohlídky před nastěhováním aten dům je naprosto příšerný.“

Dave si vduchu poznamenal, aby měl moc práce, kdyby Christos ještě někdy potřeboval převod vlastnických práv. Zpravidla se snažil upřednostňovat řecké, italské, čínské avietnamské obyvatele Prestonu, stále ohroženější anglickými hipstery ajejich mikropivovary akurkumovým latte, ale kvůli Christovi by rád udělal výjimku.

„Copak, nechali tam povalovat odpadky?“

„Ne, ale nevyleštili sokly.“

„Nevyleštili sokly?“

Christos si odfrknul. „Museli žít jako čuňata.“

Daveovi to připadalo trochu odvážné od chlapíka, zjehož pachu by do půl minuty zvadly muškáty.

„Nenastěhuju se, dokud nezaplatí profesionální úklid.“

„Už zaplatili úklid podle smlouvy. Jestli to chcete vyčistit znovu, budete to muset nechat udělat na vlastní náklady.“

„Nebudu platit za jejich špínu!“

Zatímco se Christos rozčiloval, bloudil Dave pohledem po kanceláři vpoutavém odstínu šedi, až spočinul na dvanáctileté dcerce Nickie, která předstírala, že dělá úkoly, zatímco si pod stolem potají prohlížela Snapchat. Pocítil zvrácenou hrdost, jak je mazaná, ikdyž nemohla být zase tak moc mazaná, když si jí všiml.

Christos zakašlal do telefonu aDave symbolicky uhnul před tím pachem.

„Jako váš zástupce vám mohu říct, že jde opřehnaný požadavek.“

„Já jsem klient– avím, jak to chodí. Musíte se držet mých pokynů.“

„Dobře, vpohodě. Zavolám zástupci prodejce avznesu nejnovější ze série neoprávněných avrtošivých požadavků, je to tak?“

„Jo, přesně to uděláte, chytráku!“ AChristos zavěsil.

„Taky vás miluju,“ zavrkal Dave.

Nickie se zachichotala. Zavřela Snapchat, nechala telefon sklouznout do kapsy anejspíš byla na svou mazanost stejně pyšná jako Dave.

„Tati, on tě slyšel?“

„Otázka zní– slyšela jsi mě ty? Pokud jsi zaslechla důvěrný rozhovor mezi zástupcem ajeho klientem, budu tě muset zabít.“ Dave popadl ze stolu pár zbraní. „Sešívačka, nebo kancelářská svorka?“

Nickie ho počastovala ztrápeným úsměvem aobrátila oči vsloup. Nejraději by ji něčím postříkal, aby takhle zůstala: malá holčička, která si myslí, že už je velká, bez ohledu na to, jak moc opravdu vyrostla. Ne že by Nickie byla technicky vzato nějak malá– byla vysoká ahubená jako výhonek fazole, samá ruka samá noha, zrovna jako táta. Davea vždycky těšilo, že je po něm, ale nebyl tak hloupý, aby si myslel, že Nickie jeho potěšení sdílí. Byl si jistý, že by byla mnohem raději po své ohromující mámě Evanthe, ale která dívka by to nechtěla?

Dave si ještě pamatoval, jak se sEvanthe poprvé setkal, když přivedla svou babičku kvůli poslední vůli. Připadala mu jako to nejnádhernější, nejexotičtější stvoření, jaké kdy spatřil, azdálo se, že na něm iona něco viděla, protože za pár týdnů se spolu milovali tak vášnivě, že všechny jeho předchozí vztahy vedle toho byly leda tak zdvořilé. Další, co si vybavoval, byl on sám jako nadšený ženich na vlastní velké tlusté řecké svatbě. Apak přišla Nickie asrdce mu vybuchlo prvotní láskou, ojejíž existenci dosud nic nevěděl. Pro tohle dítě by zemřel– ikdyž se ho snažila podfouknout.

„Jak ti jde domácí úkol?“

„Dobře.“

„Určitě?“

„Jo.“

„Vážně?“

„Tati! Kde je důvěra?“

Dave popadl sešit aprohlédl ho. „Ta stránka vypadá trochu prázdně. Jsi si jistá, že tě nerozptylovalo něco na telefonu?“

„No… když už se ptáš, tak je dost těžké se soustředit, když ječíš na nějakého klienta do telefonu.“

David potlačil úsměv. Je dobrá. Možná půjde vjeho stopách na práva?

Dveře kanceláře se náhle otevřely aDave ucítil, jak ztuhl. Objevila se paní Izetbegovičová. Vypadala podrážděně, ale vzhledem ktomu, že to uní bylo běžné, překvapilo by ho spíš, kdyby nebyla.

„Ano, paní Izetbegovičová?“

Paní Izetbegovičová byla Daveova osobní asistentka už patnáct neuvěřitelně dlouhých let. Emigrovala do Austrálie krátce po válce vBosně– ato jistě nebyla náhoda. Ne že by se oválce někdy zmínila, ona se nikdy oničem moc nezmiňovala. Byla jeho jediná zaměstnankyně, apřece měl Dave pocit, jako by ji neznal onic lépe než před patnácti lety. Někdy si říkal, jestli jejich vztah nepohřbil toho prvního rána, kdy se mu nedařilo správně vyslovit její příjmení. Ve strachu, aby ji neurazil, se zeptal, jestli by jí nemohl místo toho říkat křestním jménem, ale když se ukázalo, že se jmenuje Trjkla, celý problém se ještě zhoršil. Takže když šla na svou první přestávku na oběd, zavolal na chorvatskou ambasádu.

„Můžete mi prosím říct, jak se vyslovuje I-z-e-t-b-e-g-o-v-i-č?“

Nejspíš už ale bylo pozdě, protože se zdálo, že spaní Izetbegovičovou jeho dokonalá výslovnost nepohnula. Dodnes se kněmu chovala odměřeně ake svým povinnostem byla– mírně řečeno– laxní. Dave měl podezření, že její chabý pracovní výkon souvisel nejspíš straumaty, která prožila pod Slobodanem Miloševičem. „Atobě by úřední složky připadaly důležité, kdybys přečkala obléhání Sarajeva?“ namítal, když Evanthe naléhala, aby paní Izetbegovičovou vyhodil. Dave se ale obával, že by si nenašla jiného zaměstnavatele, který by bral ohledy na její posttraumatickou stresovou poruchu. Tedy, ne že by mu někdy řekla, že trpí PTSP, ale Dave měl bolestnou zkušenost stím, co slidmi dokáže udělat válečná zóna.

Když byl maličký, vrátil se jeho otec Graham zVietnamu otřesený auzavřený do sebe. Pořád viděl Grahama sedět vkoženém křesle strhlinou na opěrce, jak se dívá na sitkom Na zdraví, směje se na místech, kde se má smát, ale opůl vteřiny později. Dave měl vždycky podezření, že kdyby někdo odstranil stopu se smíchem, jeho otec by vůbec nevěděl, kdy se má zasmát. Grahama vyhodila řada zaměstnavatelů, kteří PTSP nechápali– ne že by to tehdy někdo vůbec dokázal–, aDave odmítal udělat tutéž chybu. Nebyl idiot, jistěže ho napadlo, že je paní Izetbegovičová třeba prostě jen příšerná osoba, ale nebylo mu příjemné stím začínat. Pokaždé byla tak dokonale upravená. Jaké hrůzy zminulosti asi zkoušela přemalovat, když si tak pečlivě nanášela oční stíny?

„Stará paní je tu,“ oznámila se zřetelnou apatií.

Neměl ponětí, okom mluví. „Jaká stará paní?“

„Paní Legsleyová.“

„Paní Legsleyová? Neznám žádnou paní Legsleyovou.“

Paní Izetbegovičová se na něj podívala, jako by byl moucha bzučící kolem její hlavy.

„Ano, znáte. Malá. Hloupá. Paní Legsleyová.“

„Myslíte paní Hipsleyovou?“

„Ano, Hipsleyová, Legsleyová.“ Paní Izetbegovičová netrpělivě vydechla, konverzace ji už nudila.

„Ale já ji čekal až zítra.“

Kdyby oči paní Izetbegovičové mohly mluvit, říkaly by: „Amně je po tom co?“

Dave si vzdychl. Tohle nebylo to, co si na odpoledne plánoval, ale paní Hipsleyová si musela poplést dny aon může ostatní práci dohnat večer.

„Dobře, pošlete ji dál.“

Paní Izetbegovičová přezíravě kývla, ale než odešla, zalétla pohledem kNickie ajejí výraz zjihl.

„Nickie, mijelnik, nemáš hlad? Žízeň? Nedala by sis sušenky? Horkou čokoládu? Nebo třeba čaj?“

Nebylo to poprvé, kdy Davea ohromila proměna paní Izetbegovičové vblízkosti jeho dcery. Jako by se všechny ostré hrany roztavily. Bylo to tím, že neměla vlastní děti? Nebo dítě– děti– ztratila ve válce? Dobrý bože. Daveovi se mihla hlavou představa paní Izetbegovičové všátku, jak čelí Sofiině volbě.

Mezitím se Nickie zdvořile usmála. „Ne, děkuji, paní Izet… Iz… nic mi nechybí.“

Paní Izetbegovičová se na ni dívala láskyplně. „Dobře, kdyby sis to rozmyslela, dej mi vědět.“

Nickie přikývla. Paní Izetbegovičová se na ni znovu blaženě usmála aotočila se kodchodu. Dave se chopil příležitosti.

„Paní Izetbegovičová? Paní Hipsleyová by si určitě šálek čaje dala.“

Když viděl, jak se naštvala, rychle svou žádost stáhl: „Máte moc práce, já to udělám.“

Atak, opět minut později, předložil Dave paní Hipsleyové šálek čaje Earl Grey advě skotské sušenky. „Prosím, tady.“

„Děkuji, Davide,“ řekla paní Hipsleyová tenkým hláskem, který se hodil kjejí postavě připomínající ptáče. Seděla na okraji gauče před napůl postaveným domkem pro panenky vtudorovském stylu, který stál na konferenčním stolku. Dave obešel hromádku časopisů od Amnesty International, které odložil na zem, avzal zgauče Atlas lidských práv od Andrewa Fagana, aby se mohl posadit vedle ní. Znovu se podíval na Nickie, která konečně zabořila nos do knih. Zabavil jí mobil aona se musela kvůli nepravým zlomkům vzdát Snapchatu. Chudinka malá. Možná jí později koupí zmrzlinu. Nebo lahev skotské. Ne, to byl vtip.

Dave obrátil pozornost zpátky kpaní Hipsleyové. „Kde jsme to skončili?“

„Cože, Davide?“

Zapomněla si znovu zapnout naslouchátko.

„Říkám, kde jsme to skončili?“ zakřičel.

„To okno vdolním pokoji.“

„Správně…“

„Ne, já myslím, že tohle okno patří do toho druhého pokoje… ne, počkat…“

Paní Hipsleyová se na něj jen důvěřivě usmála. Měla kněmu naprostou důvěru, že tenhle úkol zvládne, aDavea to podivně dojímalo.

„Možná nám to chvilku potrvá, ale bude to úžasné!“ zakřičel.