Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Heiko Schrang

LŽI STOLETÍ 2
ODHALTE, CO VÁM MĚLO ZŮSTAT UTAJENO

Přeloženo z německého originálu druhého vydání knihy Heiko Schranga DIE JAHRHUNDERTLÜGE, 2 – DIE NUR INSIDER KENNEN vydaného nakladatelstvím Macht-steuert-Wissen Verlag, Berlín, Německo, 2014.
2. Auflage
© Macht-steuert-Wissen Verlag, Mühlenbecker Land, 2014
Buchcover-Gestaltung:
Eliane Mietke, Medien- und Grafikdesign, Berlin
© Macht-steuert-Wissen Verlag, Mühlenbecker Land, 2012
All rights reserved

Vydala GRADA Publishing, a.s. pod značkou ALFERIA.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7063. publikaci

Překlad Tomáš Mach
Odpovědná redaktorka Mgr. Dagmar Pilařová
Grafická úprava a sazba Štěpán Böhm
Formát ePub Štěpán Böhm
Obálka na námět originálu Michal Němec
Počet stran 232
První české vydání, Praha 2019
Druhé německé vydání, Berlín, 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2019

ISBN 978-80-271-2366-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-2365-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-2004-8 (print)

Tato kniha je věnována lidem, kteří mě inspirovali:
Johnu Lennonovi, Mahátmovi Gándhímu,
Muhammadu Alimu, Georgi Harrisonovi,
Krišnamúrtimu a všem lidem,
kteří touží objevit pravdu a smysl života.

O AUTOROVI

Heiko Schrang se narodil roku 1969 a v roce 2009 začal zhruba tisícovce odběratelů rozesílat pravidelné newslettery. Dnes jeho články a příspěvky vycházejí mimo jiné na webových portálech wallstreet:online a MMNews a patří k těm vůbec nejčtenějším.

V roce 2013 vydal vlastním nákladem svoji první knihu Die Jahrhundertlüge, die nur Insider kennen (česky vyšla v roce 2017 pod názvem Lži století, které znají jen zasvěcení). Pro velký zájem vyšel na konci roku 2014 již její 9. dotisk.

Své newslettery dnes rozesílá do celého světa a jen v roce 2013 o jeho publikace projevilo zájem více než milion čtenářů.

Vedle publikování prezentuje své neotřelé názory na velkých akcích, například v Berlíně u Braniborské brány před několika tisíci posluchači. V roce 2014 byla založena televize SchrangTV. Jeho příspěvky zhlédlo na YouTube několik desítek tisíc lidí.

Bližší informace naleznete na stránkách: www.macht-steuert-wissen.de.

PODĚKOVÁNÍ

Můj zvláštní dík patří mé asistentce Bente Rodeové, která svým zápalem a činorodostí výrazně přispěla ke vzniku této knihy. Velký dík náleží i mým lektorům Dr. Jost-Hofovi a Anye Stössel za jejich práci a René Krügerovi za podporu, jakož i mým dětem Maximovi a Aurelii Schrangovým, jež se s knihou musely rozdělit o čas, který bychom jinak mohli strávit spolu.

PŘEDMLUVA MICHAELA MROSSE

Během posledních dvou let jsem na svých stránkách www.mmnews.de konstatoval, že masivně stoupl počet lidí, kteří odmítají přijímat názory prezentované mainstreamovými médii a politiky. To je rovněž jeden z důvodů, proč kniha Lži století, které znají jen zasvěcení tak velký ohlas u čtenářů.

Myslím, že je velice dobře, když i v pokračování své knihy Heiko Schrang spojuje politická a ekonomická témata se spiritualitou. V podstatě jsem si neuměl představit, že je možné napsat ještě výbušnější knihu, ale to jsem se hrubě mýlil. Obrovský počet čtenářských recenzí ukazuje, že se první kniha svých čtenářů hluboce dotkla. Knihy od Heika Schranga se vyznačují tím, že složitá témata popisuje jednoduchými slovy a současně každému čtenáři ukazuje individuální řešení.

Z mého pohledu je třeba chápat obě knihy jako celek.

Jsem přesvědčen, že i tato kniha opět výrazně přispěje k prozření čtenářů.

Přeji vám při čtení mnoho zábavy!

Michael Mross

PŘEDMLUVA AUTORA

Poté co řada nakladatelství byla ochotna vydat moji první knihu Lži století, které znají jen zasvěcení kvůli její výbušnosti pouze v cenzurované podobě, rozhodl jsem se i svoji druhou knihu vydat vlastním nákladem. Ani ve snu mě nenapadlo, že by má první kniha mohla oslovit tolik lidí a že za pouhé dva roky se bude prodávat již její 8. dotisk. Nespočet dopisů a recenzí od čtenářů mi ukázalo, jaký dopad měla moje kniha na jejich životní postoj. Často psali o tom, jak jim kniha pomohla z hluboké krize, respektive jak změnila jejich způsob nazírání na svět.

Základní poselství první knihy znělo: poznat – procitnout – změnit se. Cílem bylo ukázat čtenáři, že žije v omylech století, které jsou šířeny nikoli k jeho prospěchu. Teprve poté co se probudí ze snu zvaného nevědomost, může začít měnit svůj život.

Musím vás ale varovat. S touto knihou se to má stejně jako s modrou a červenou pilulkou ve filmu Matrix.

Modrá pilulka v tomto filmu symbolizovala svět zdání a klamu, ve kterém žili skoro všichni lidé, svět lži. Červená pilulka naproti tomu otevírala dveře do skutečného světa, do světa pravdy.

Určitě můžete i nadále žít v klidu s modrou pilulkou a věřit, že to, co vám je předkládáno, je skutečné. Nebo si troufnete a zaexperimentujete s červenou pilulkou, jejímž vedlejším účinkem je poznání, že náš svět je postaven na obrovských lžích.

Jednou z nich je například sugerování občanům, že odevzdáním svého hlasu ve volbách mohou ovlivňovat politiku. Volební ovečky mohou rozhodovat pouze jednou za čtyři roky, a to ještě jen o barvě plotu, který je obklopuje, o ničem jiném. Plot ale zůstává stále stejný a ti, kdo ho postavili, rovněž. Ti zůstávají v pozadí a nadále tahají za nitky politických loutek.

Je to jako dvojsečný meč – ve chvíli, kdy upřeme naši pozornost na tyto události, jim z hlediska energie dáváme i moc. Současní fyzici potvrdili, co budhisté vědí již po staletí: To, čemu věnuješ svou pozornost, ožívá a sílí.

Dnes, tedy v době, kdy lidé žijí výhradně vnějšími věcmi mimo své nitro, je důležitější než kdy jindy vydat se na cestu do svého nitra a provést transformaci z vnitřku navenek.

Avšak vědění nestačí jen získat, je třeba ho i používat. A právě o tuto změnu mi jde především a rád bych vás pozval na cestu za jejím uskutečněním.

Poznat – procitnout – změnit se.

S pozdravem

Heiko Schrang

ČÁST PRVNÍ

JAK BANKY VYRÁBĚJÍ PENÍZE – LICENCE K LEGÁLNÍMU PODVÁDĚNÍ?

„Je dobře, že lidé nechápou náš bankovní a peněžní systém, protože kdyby tomu tak bylo, jsem přesvědčen, že by do rána vypukla revoluce.“

Henry Ford

Jak jsem již podrobně popsal ve své první knize, v roce 1913 v USA založila skupinka bankéřů zaměřených na zisk Federální centrální banku (tzv. FED). Oficiálně se stále ještě tvrdí, že FED je dosud nezávislá státní instituce. Tak tomu ale není. Funguje podle velice jednoduchého principu: produkuje takzvané federální rezervní bankovky, jinak řečeno dolarovky, které pak dává k dispozici vládě USA výměnou za obligace (dluhopisy), jež jí slouží jako záruka.

Tyto obligace zůstávají majetkem FED, který z nich běžným způsobem získává roční úrok. Částka úroků hrazených americkými daňovými poplatníky pochopitelně neustále roste – FED přitom americké vládě pouze půjčuje peníze a inkasuje za to pohádkové částky. Protiplnění FED za tuto tučnou odměnu? Barevně potištěné papírky jménem dolary. Kongresman Charles A. Lindbergh starší, otec známého letce, označil tento zákon za „nejhorší legislativní zločin všech dob“. „Finanční systém,“ pokračuje Lindbergh, „byl předán do rukou skupině osob, které zajímá jen maximální zisk. Systém provozují soukromé subjekty a funguje za jediným účelem – co nejvíce vydělat na používání peněz druhých.“

S touto pravomocí bank budeme konfrontováni pouze nepřímo, přímo se ale setkáme s dluhovým peněžním systémem obchodních bank, který z toho vyplývá. Tento systém je svými autory vytvořen tak rafinovaně, že jej prokoukl jen málokdo. To je rovněž důvodem, proč se o tom neučí na vysokých školách a proč o něm nic neví ani bankovní úředník, který nám schvaluje úvěr.

Předpokládejte, že si chcete koupit dům a potřebujete si na to půjčit peníze.

Odkud bere banka peníze?

a)Z úspor svých klientů.

b)Z půjčky u centrální banky.

c)Z vlastního kapitálu.

d)Z ničeho.

Většina lidí by si tipla odpověď a), neboť předpokládá, že banky půjčují úspory svých klientů. Správná odpověď je ale d).

Banky ve skutečnosti peníze opravdu vytvářejí z ničeho. Tato operace se jmenuje „vytváření účetních nebo žirových peněz“. Tyto peníze se objeví na žirovém účtu jako účetní operace a automaticky se tím zvýší objem peněz. Neexistují ale v žádné podobě papírových peněz, jedná se pouze o čistě virtuální účetní řádky.

Tyto peníze vytvořené z ničeho bývají v literatuře označovány jako „fiat money“, čímž se naráží na schopnost Boha tvořit z ničeho (fiat lux). Stejně jako Bůh v Bibli řekne: „Budiž světlo (fiat lux), a bylo světlo,“ tak i bankéři pouze řeknou: „Budiž peníze“ (fiat money), a peníze jsou.

V tomto světle je třeba chápat i prohlášení šéfa bankovního domu Goldman Sachs Lloyda Blankfeina: „Jsem bankéř, který koná Boží dílo.“1

V okamžiku, kdy vám bankovní úředník připíše na účet 100 000 eur, je těchto 100 000 eur stvořeno z ničeho pouhým kliknutím myši. Nejedná se přitom o půjčku, která ze své definice předpokládá vlastnictví, jež lze zapůjčit pouze na časově omezenou dobu. Je vytvořen „druh poskytnutí úvěru, respektive kreditu“, který přesně v duchu původního smyslu slova spočívá pouze na víře (lat. credere – věřit), předpokladu, že se jedná o peníze.

Ve skutečnosti mohou banky poskytovat úvěry v mnohanásobně větším objemu, než kolik ve skutečnosti vlastní peněz. Disponují totiž ojedinělým privilegiem vytvářet peníze z ničeho a půjčovat je s úrokem.2

Když chcete někomu půjčit peníze, můžete mu půjčit jen tolik peněz, kolik sami vlastníte. Má-li někdo ve své peněžence 1000 eur, pak může půjčit druhému maximálně 1000 eur.

Jestliže ale banka získá 1000 eur, které si do ní někdo uloží, pak je může v souladu se zákonem o minimálních bankovních rezervách použít na poskytnutí úvěru ve výši až čtyřicetinásobku tohoto vkladu. Tímto způsobem může banka jednoduše vytvářet peníze, které pak připíše příjemci úvěru na jeho účet. Takovým penězům se říká účetní nebo žirové peníze. Oněch 1000 „skutečných“ eur je mávnutím kouzelného bankovního proutku přeměno na 40 000 eur.

Díky tomu, že banky mohou vydat něco, co vůbec neexistuje, mají výsadní postavení v hospodářském systému. Ačkoli disponují například pouze 1 milionem eur vkladů, mohou vytvořit až 40 milionů eur a ty půjčit jako úvěr.

V ostatních oblastech hospodářství je tomu ale jinak. Má-li firma na skladě zboží v hodnotě 1 milionu eur, nemůže ve své účetní rozvaze jednoduše tvrdit, že má na skladě zboží v hodnotě 40 milionů eur. Protože zboží existuje pouze jednou, nemůže ho logicky čtyřicetkrát prodat. To by byl zcela jasný podvod s odpovídajícími trestněprávními následky.

Řečeno jinými slovy: Ve všech sférách života a hospodářství smí člověk dávat pouze tolik, kolik má. Jen banky mají to úžasné privilegium, že smějí legálně podvádět, aniž by jim za to hrozilo jakékoli trestní stíhání, a navíc jsou ještě chráněny státem.

Proto již v minulém století mohl Bertolt Brecht trefně prohlásit: „Bankovní loupež je záležitost diletantů. Skuteční profesionálové si banku založí.“3

Byly doby, kdy hodnota papírových peněz byla kryta zlatem a představovala tak stvrzenku na vklad ve zlatě. Tyto časy jsou již dávno pryč. Dnes není hodnota peněz kryta ničím, to je pouze klamná iluze.

„Banka má pohledávku, za kterou si nechává od příjemce úvěru platit úrok, přičemž ve svém účetnictví současně přiznává, že to ještě nedodala čili že se jedná o závazek, neboť závazek znamená, že dlužím něco, co chci dodat. Zdůvodňovat pohledávku svým vlastním dluhem je z hlediska účetní rozvahy nemožné, ale banky to tak dělají.“4

To znamená, že náš bankovní systém není nic jiného než hromada čísel vycucaných z prstu, jedna velká bublina, za kterou nejsou žádné skutečné hodnoty. Jsou to jen čísla na papíře nebo v počítači. „Žirové peníze jsou peníze, které existují pouze v počítači a které nemají potřebnou kvalitu, aby byly z právního hlediska vnímány jako peníze. Z právního hlediska jsou za peníze považovány pouze bankovky a mince.“5

„Naše dnešní peníze jsou už jen informatika, je to jen shluk bitů a bajtů bez vlastní hodnoty. Avšak zejména v případě úvěrové záruky, tzn. v případě majetku příjemce úvěru, se s nimi pracuje, jako by tyto peníze skutečnou hodnotu měly.“6

Tento bankovní systém na způsob stolní hry Dostihy a sázky funguje pouze proto, že v něj lidé stále ještě věří. Pokud byste však, jak již řekl Henry Ford, pochopili skutečné vztahy a porozuměli bankovnímu a měnovému systému, znamenalo by to jeho konec. Bankovní klienti, kteří mají v bance uložené peníze, by si je chtěli okamžitě vybrat.

Během několika málo minut by všechny bankovní automaty a bankovní přepážky byly prázdné, neboť banka tolik peněz rozhodně nemá. Ta totiž nerozpůjčovala pouze peníze, které si u ní uložili její klienti, nýbrž půjčila několikanásobně více.7 Iluzorní peníze vytvořené z ničeho by se pro klienty banky doslova rozplynuly.

Není divu, že bankéři, kteří spoluzakládali americkou Federální centrální banku (FED), tj. Rothschildové, Rockefellerové, Morganové atd., se stali nejbohatšími lidmi na světě. Získali tím neomezenou moc, kterou si hájí všemi dostupnými prostředky, ať to stojí, co to stojí.

V současnosti lze tento kriminální peněžní systém s jeho drzostí a nestydatostí jen stěží přebudovat. Státy zachraňují banky a samy se tím dostávají do bankrotu. Aby jej odvrátily, půjčují si u bank, které předtím samy zachránily. Tyto banky vytvoří peníze podle výše popsaného vzorce čili z ničeho kliknutím myší a poskytnuté úvěry si nechávají splácet včetně úroků. Toto čiré šílenství může člověk ukončit jedině tím, že nahlédne, že příčinou zla je sám peněžní systém a že se změnou je třeba začít u kořene zla.

JSOU DAŇOVÉ ÚNIKY HORŠÍ NEŽ PLÝTVÁNÍ DANĚMI?

„Když odmítneš platit nespravedlivé daně, bude ti zkonfiskován majetek.

Když se pokusíš chránit svůj majetek, budeš zatčen.

Když se budeš vzpírat zatčení, policejní obušek tě již přinutí.

Když se tomu budeš bránit, budeš zastřelen.

Tato opatření jsou známa jako základy právního státu.“

Edward Abbey (1927–1989)

Protože nejlukrativnější obchodní model bank spočívající ve vytváření peněz z ničeho přináší astronomické zisky, podnikají se všemožné kroky, aby to tak zůstalo i nadále. Z pohledu bank je nejlepším dlužníkem stát, neboť úroky může platit z daní svých občanů. Cílem bank ani jejich úslužných pomocníků v politice nikdy nebylo splacení dluhu. Vždy šlo a stále jde jen o to, zadlužení neustále zvyšovat, aby zisky bank mohly být stále vyšší.

Jasně se to ukazuje na raketovém zadlužování jednotlivých států.

Význam úrokového zatížení můžeme poznat z toho, že v současnosti to je druhá nejvyšší položka v rozpočtu Spolkové republiky Německo.8 Daně ale nejsou vynakládány pouze na splácení úroků, nýbrž i na mnohé další investice. Velmi často se přitom mluví o plýtvání daněmi ze strany státu. Mnohdy se jedná o miliardy, což je dnes považováno za zcela normální. Protože však každá mince má dvě strany, je třeba vedle plýtvání daněmi zmínit i druhou stránku a tou jsou daňové úniky.

Není to tak dlouho, co zprávy o jednom případu ovládly německá média a vyvolaly značné pozdvižení veřejnosti v Německu. Řeč je o Ulim Hoenessovi, prezidentovi německého fotbalového velkoklubu FC Bayern Mnichov. Politici i média vedli regulérní štvavou kampaň, na základě které byl Hoeness odsouzen k trestu odnětí svobody. Tento příklad měl obyvatelům jasně a jednoznačně ukázat, že proti daňovým hříšníkům se bude postupovat nekompromisně. Tato kauza přitom šikovně posloužila k odvrácení pozornosti od plýtvání daněmi na úkor občanů.

Ve finále je to ale pouze otázka úhlu pohledu, zda daňové úniky postavíme z morálního hlediska na stejnou úroveň jako plýtvání daněmi. Faktem je, že částka, kterou Uli Hoeness neodvedl na daních, je v porovnání s neustálým plýtváním daněmi ze strany státu pouhou kapkou v moři. Uli Hoeness pomocí fotbalu dotáhl systém „chléb a hry“ do takové dokonalosti, že občané v Německu podobně jako ve starověkém Římě vystupovali a stále vystupují v roli pouhých konzumentů.

Při velkých fotbalových akcích, jako je například mistrovství světa nebo Evropy, jsou masy jako zhypnotizované a jsou natolik rozptýlené zábavou, že politici mohou nepozorovaně přijímat nepříjemné zákony. Až do odhalení výše zmíněných daňových úniků se Hoeness ničím neprovinil a vedle fotbalu byl znám i svojí sociální angažovaností.

Naproti tomu zprávy o skandálech, aférách, úplatcích a zneužívání postavení ze strany politiků patří již ke každodenní rutině.

Když se výstavba letiště Berlín-Braniborsko prodražila oproti plánům o 2 až 3 miliardy, mělo to pro odpovědné osoby nesrovnatelně menší následky, pokud vůbec nějaké.

To byl i případ ministra Rainera Speera, jenž byl mimo jiné i ministrem financí spolkové země Braniborsko a který odstoupil po aféře se zneužíváním dávek pro své dítě. Ačkoli prokazatelně podváděl, bylo mu umožněno odejít ve věku pouhých 52 let „za odměnu“ do penze a do jeho 67 let mu byl vyplacen téměř milion eur z peněz daňových poplatníků za to, že nic nedělal.9

V našem „právním systému“ jsou však daňové úniky a plýtvání daněmi posuzovány naprosto odlišně. Když vinou politiků vyletí komínem miliardy z peněz daňových poplatníků, jak se například stalo u stavebních projektů, jako byly například Nürburgring 2009 či Stuttgart 21, nenese za to žádný z viníků odpovědnost. Jinak je tomu ovšem v soukromém sektoru. Nejmenší známka daňového úniku je ihned kriminalizována. I výše trestů prozrazuje, jak se na daňové úniky pohlíží: nejvyšší trest za daňový únik je vyšší než za sexuální zneužívání svěřené osoby.

Ve stále větší míře se peníze daňových poplatníků vynakládají v jejich neprospěch, utápějí se ve válkách, při záchraně bank nebo výstavbě atomových ponorek pro přátele.10 Mezi další symptomy můžeme zařadit soukromé lety bývalého spolkového ministra obrany Rudolfa Scharpinga letadly Bundeswehru za jeho přítelkyní na Mallorcu11, aféru se služebními vozy bývalé spolkové ministryně zdravotnictví Ully Schmidt12 – a v seznamu bychom mohli pokračovat. A přitom nejsou peníze na školky, školy, a dokonce ani na odstranění nepřehlédnutelných děr na mnoha německých silnicích. Peníze daňových poplatníků jsou vynakládány v rozporu s jejich účelem a pak chybějí, takže politici si musejí peníze půjčovat na dluh. Jenomže: dnešní dluhy jsou zítřejší daně.

Aféra Uliho Hoenesse za krátkou dobu vyšumí a nikdo si na ni už nevzpomene. Nejpozději se na ni zapomene v momentu, kdy obyčejný občan bude vyzván, aby vydal část svých úspor na záchranu bank nebo pomoc cizím státům.

Osoby, které nejvíce podvádějí s daněmi, dávkami a poplatky, jsou současně osoby, jež daně, dávky a poplatky nejvíce vymáhají, a zpravidla se jedná o politiky.

V každém povolání, ve kterém člověk odpovídá za peníze druhých lidí (například právníci, daňoví poradci, pojišťovací agenti), je ze zákona povinnost uzavřít povinné pojištění odpovědnosti. Tato povinnost překvapivě neplatí pro politiky, kteří přitom tato pravidla prosadili a schválili. Proč? Je přece více než zřejmé, že profesionální politici by měli ručit i za způsobené škody.

Na Uliho Hoenesse je třeba nahlížet pouze jako na obětovaného pěšáka, který měl odvést pozornost mas.

Na začátku osmdesátých let minulého století se různí politici museli zodpovídat před soudem v souvislosti s Flickovou aférou kvůli daňovým únikům a někteří byli i odsouzeni (například Hans Friedrichs a Otto Graf Lambsdorff). To už se ale zdá být strašně dávno a mezitím se daňové úniky a černá konta staly každodenní politickou rutinou. Vymizení odpovědnosti můžeme vidět například na aféře černých kont v Hesensku.13 Rolandu Kochovi nijak neuškodilo, že během výkonu své funkce předsedy zemské vlády před hesenským zemským parlamentem úmyslně vypovídal nepravdu.14

Anebo jiný případ. Bývalý spolkový kancléř a předseda politické strany CDU Helmut Kohl po předchozím popírání nakonec 16. prosince 1999 v jednom televizním rozhovoru přiznal existenci černých kont. Kohl převzal politickou odpovědnost za chyby ohledně financí CDU během svého působení ve funkci a uvedl, že tajně přijal 2,1 milionu marek (čili nelegální dary politické straně), které nebyly zapsány do účetních knih strany.15 Jména dárců ale Kohl již neuvedl, neboť jim dal své čestné slovo, že je neprozradí.16 I přes existenci černých kont a úplatkářskou aféru kolem prodeje východoněmeckého chemického závodu Leuna nemusel jít Helmut Kohl do vězení.

Jeho blízký stranický kolega Wolfgang Schäuble se jako ministr financí silně zasadil o daňovou spravedlnost, ačkoli sám tajně přijal sto tisíc marek od obchodníka se zbraněmi Schreibera17: tento případ nebyl dodnes objasněn.

Je již nejvyšší čas, aby si lidé uvědomili, že plýtvání daněmi si zaslouží stejnou pozornost jako daňové úniky. V konečném důsledku jsou peníze základem daní a peníze pocházejí z dluhového peněžního systému. Ten je stále ještě provozován hrstkou zločinných bankéřů a s největší pravděpodobností ho můžeme považovat za největší podvod za posledních sto let. Ve své zaslepené ziskuchtivosti učiní iniciátoři tohoto podvodu vše, aby tento systém udrželi při životě. Kdo se jim postaví, riskuje život.

PŘÍPAD HAIDER

„Co potřebujeme, je ochrana proti zničujícím produktům, neboť banky jsou ve skutečnosti jedna obrovská mafie, která otrávila celý svět těmito produkty.“18

Dr. jur. Jörg Haider (1950–2008), rakouský politik

KDO BYL JÖRG HAIDER

Dne 11. října 2008 způsobila jedna zpráva velký mediální rozruch. Úřadující zemský hejtman rakouské spolkové země Korutany přišel oživot při autonehodě svého služebního vozu, která se stala na okraji Klagenfurtu. Příčina smrti byla stanovena velice rychle. Mluvilo se tehdy ovysoké rychlosti aalkoholu vkrvi. Takže se uvažovalo pouze ojediné příčině smrti, asice autonehodě.

Ihned po oficiálním oznámení Haiderovy smrti proběhly velké smuteční akce na jeho počest. Na místo nehody do Lambichlu od té doby stále putuje nespočet lidí, aby zde položili květiny, věnce, vlajky azapálili svíčky.19 Také tradicionalistické korutanské spolky pravidelně pořádají při zemských slavnostech vzpomínkovou akci spojenou spoložením věnce. Existuje dokonce ipamětní park Jörga Haidera sněkolika monumenty.20

Současně je ale třeba poznamenat, že jeho smrt přinesla obrovskou úlevu vetablovaných politických kruzích vRakousku ivzahraničí. Haider byl totiž považován za jednoho znejnebezpečnějších evropských politiků apro většinu západních vlád byl nepřijatelný.

Proto se nabízí otázka: Co udělalo ztak oblíbeného korutanského politika nežádoucí osobu? Pravdou je, že Haider si díky svému enormnímu charizmatu uměl získat řadu lidí iza hranicemi Rakouska amimoto se nenechal jako mnoho ostatních politiků zapřáhnout do projektu EU. Svými prohlášeními, která působila jako úder pěstí do obličeje „elit“ vEU ivUSA, pravidelně budil rozruch. Tak například 16. prosince 2003 vpublicistickém pořadu Zeit im Bild II na rakouském televizním kanálu ORF 2 označil válku, kterou vedly USA ajejich „Koalice ochotných“ proti Iráku, za „útočnou válku“ avstup vojsk do Iráku vtéto souvislosti označil za „napadení“21. Taková prohlášení byla mezi „západními“ politiky velmi neobvyklá.

Jörg Haider šel ale ještě dále atehdejšího amerického prezidenta George W. Bushe abritského premiéra Tonyho Blaira, které ze svého pohledu považoval za osoby odpovědné za útočnou válku vedenou vrozporu smezinárodním právem, označil za „válečné zločince“.22 Touto svojí rétorikou si mnoho přátel mezi mocnými západního světa pochopitelně nezískal. Vedle toho navštěvoval politické vůdce zemí (například Muammara al-Kaddáfího či Saddáma Husajna), které Západ považoval za zlosyny. Později kvůli tomu Haider upadl mezi „demokratickými“ politiky vnemilost.

Ani vdobě finanční krize si Haider nebral servítky apouhý měsíc před svojí smrtí se postaral označné pobouření, když ve vysílání ORF označil banky za obrovskou mafii. Ve svém posledním interview krátce před svojí smrtí navíc požadoval zřízení zvláštního soudního dvora pro hospodářské delikty. To muselo znít jako vyhlášení války těm, kteří způsobili finanční krizi apoději zní profitovali.

Při podrobnějším zkoumání najdeme celou řadu podobností mezi Haiderem aněmeckým politikem Jürgenem Möllemannem (1945–2003). Möllemann se svého času rovněž postaral ovelký poprask zveřejněním kritického textu vůči Izraeli, ve kterém Izrael označil za teroristický stát asoučasně vyjádřil pochopení pro Palestince. Vtéto souvislosti se dostal do sporu sÚstřední radou Židů vNěmecku amístopředsedovi rady Michelu Friedmanovi připisoval spoluvinu za nárůst antisemitismu vNěmecku.

IHaider se dostal do sporu spředsedou rakouské židovské obce (IKG) Arielem Muzicantem arovněž se odvážil kritizovat Izrael podobně jako Mölleman. Například letecké útoky Izraele na civilisty aděti vLibanonu odsoudil jako „teroristický akt“. Vtéto souvislosti Haider dne 30. července 2006 na kanále OTS požadoval odsouzení Izraele apodání žaloby na odpovědné izraelské činovníky za válečné zločiny uMezinárodního trestního soudu vHaagu.23

To byl jen další důvod pro jeho odpůrce, aby na něj masivně útočili. Mnozí znich Haiderovi už tenkrát předpovídali brzký konec kariéry. Haider ale své politické odpůrce vyvedl zomylu, protože se držel hesla: „Lidé prohlášení za mrtvé žijí déle.“ Rok 2000 měl být vrcholem jeho kariéry, neboť jeho Svobodná strana Rakouska (FPÖ) se chystala vládnout společně se Sociálně demokratickou stranou Rakouska (ÖVP). Po Haiderově volebním vítězství, které otřáslo politickou scénou, zmrazila řada států EU diplomatické styky sRakouskem. Vzápadních médiích amezi politiky vypukla nefalšovaná hysterie. Mluvilo se odruhém Hitlerovi ačlověk mohl tehdy získat dojem, že Libye aSýrie se nacházejí ve střední Evropě, asice vRakousku. Haider se proto stáhl znejvyšší politiky zpět do Korutan– až do roku 2008.

Vtomto roce jako bájný pták Fénix povstal zpopela aopět se objevil na volebních billboardech své nové strany, se kterou mohl dosáhnout značného úspěchu.

Onecelé dva týdny později byl mrtev.

HAIDEROVA „NEHODA“

Obyvatelstvu bylo zoficiálních míst rychlostí blesku sugerováno, že příčinou Haiderovy smrti byla pouze ajen automobilová nehoda. Tím se měly hned vzárodku zadusit jakékoli pochybnosti oprůběhu této nehody.

Gottfried Kranz, šéf státního zastupitelství vKlagenfurtu, vtéto souvislosti oznámil, že Haiderův služební vůz byl po technické stránce vnaprostém pořádku. „Jakékoli spekulace ojiné příčině autonehody jsou proto liché,“ řekl Kranz.24 Pro bedlivého pozorovatele místa nehody ale byla úřední prohlášení nedostatečná, neboť velice brzy se objevily různé nesrovnalosti. Ty potvrzovaly domněnky skeptiků, kteří nevěřili oficiálnímu popisu autonehody, jež měla proběhnout následovně:

Podle oficiálního prohlášení státního zastupitelství měl jet Haider vokamžiku nehody rychlostí 142km/h, což bylo dvakrát rychleji, než bylo vdaném úseku povoleno. Haider měl při předjíždění sjet ze silnice aněkolikrát se svozem převrátit. Jeho luxusní limuzína spohonem všech kol najela do svahu asunula se podél plotu. Při tom se měl vůz převrátit anarazit do betonového sloupu na malém staveništi.25 Po cca 36metrech zůstala totálně zdemolovaná limuzína stát na kolech vpravém úhlu kjízdnímu pruhu, aniž by za sebou nechala brzdnou dráhu či jakékoli jiné stopy na vozovce.

Tragédie se odehrála při zpáteční cestě zjednoho večírku, ze kterého se Haider vracel do Freistritzu, kde se chtěl ovíkendu zúčastnit oslavy 90.narozenin své matky. Tolik oficiální zpráva.

Ačkoli byl Haider připoutaný aseděl vjednom znejbezpečnějších automobilů na světě, Volkswagenu Phaeton, který byl vybaven elektrohydraulickým posilovačem řízení (EPS) asystémem prevence vyjetí zjízdního pruhu, systémem Front Assist pro sledování dopravní situace před vozidlem asystémem ACC pro udržování bezpečné vzdálenosti od ostatních vozidel, přesto svým zraněním podlehl ještě na místě nehody.

Když jsem viděl vrak Haiderova vozu, ihned jsem si vzpomněl na limuzínu Alfreda Herrhausena, bývalého předsedy Deutsche Bank, který přišel oživot při bombovém útoku dne 30. listopadu 1989.26 Tehdy ho vBad Homburgu měla zavraždit Frakce rudé armády (RAF), přesněji řečeno „třetí generace“ RAF. Při atentátu nebyla klíčová pouze výbušnina, ale ikovová deska vtéto náloži, která se při výbuchu pohybovala rychlostí 40000km/h. Herrhausenův vůz se tak při výbuchu vznesl metr vysoko do vzduchu aipřes pancéřování se roztrhal. Nálož byla odpálena světelnou závorou ukrytou na staveništi. Je zajímavé, že ina místě Haiderovy nehody bylo malé staveniště, které bylo zmiňováno vtisku pouze bezprostředně po nehodě, později již ne.

Hlavním zdrojem pochybností, že nešlo onehodu, je vrak vozu. Závažnost poničení Haiderova vozu se totiž výrazně liší od stavu vozů po podobných nehodách.

Když se pozorně podíváte na fotografie havarovaného vozu, ihned vás zaujmou kruhové otvory. Největší ztěchto otvorů se nachází vpřední části střechy vozu, naneštěstí zrovna nad řidičem. Střecha je přitom prakticky bez škrábnutí. Kromě toho najdete dva menší otvory vkapotě motoru. Ktomu, aby člověk viděl vtěchto otvorech díry po střelbě, nepotřebuje příliš fantazie. To opět otevírá dveře spekulacím, podle kterých nemohlo jít onehodu, nýbrž oatentát. Přesněji řečeno oatentát střelnou zbraní vkombinaci svýbušninou.

Vtéto věci udělal investigativní novinář aautor řady knih Gerhard Wisnewski rozhovor spanem S., členem rakouských antiteroristických jednotek WEGA aEBT, který vletech 1993–1998 působil jako Haiderův osobní strážce. Ten vrozhovoru přišel stímto závěrem:

„Myslím – aje jedno, jak to bylo provedeno –, že nešlo oautonehodu, žádnou ránu osudu. Naše úřady vyřídily celou záležitost podle mého názoru bohužel velice rychle apřípad Haider uzavřely příliš brzy.“27

Kdo se vyzná vtemných zákoutích tajných služeb, ví, jak rafinovaně acíleně umějí zabíjet. Zhruba 10 let před Haiderovou smrtí, 9. února 1998, unikl pokusu oatentát tehdejší druhý prezident Gruzie abývalý ministr zahraničí Sovětského svazu Eduard Ševardnadze. Při atentátu byl použit kulomet agranátomet.

Otázka, která se vpřípadu Haider vynořuje, zní: Jaký předmět způsobil velký otvor na střeše Haiderovy limuzíny nad řidičem akde je tento předmět?

Pokud se Haiderův vůz převrátil, jak tvrdí oficiální zdroje, pak by se tento neidentifikovatelný předmět musel do vozu dostat zezdola čili ze silnice. Vtomto případě by ale musel být nalezen na místě nehody vedle vozu nebo přímo ve voze. Nic se ale nenašlo.

Mnohem věrohodnějším vysvětlením, které dosud ani vinvestigativních kruzích nebylo zmiňováno, je možnost cíleného atentátu pomocí dronu. Již od roku 2010 je známo, že nositel Nobelovy ceny za mír Obama je odpovědný za každodenní cílené zabíjení teroristů vPákistánu adalších zemích pomocí dronů.28

Pro tuto hypotézu hovoří ifakt, že energie působící vtomto bodě na vůz musela být dostatečně velká, aby vytrhla oboje masivní dveře asloupky dveří Volkswagenu Phaeton vytlačila, respektive ohnula směrem ven.29

Dveře od vozu ležící vedle vozu byly ale kupodivu téměř nepoškozené, jak je velice dobře vidět na snímcích zmísta nehody.30 Až se zdá, jako by zde byly dodatečně položeny nové dveře místo původních.

Další zádrhel voficiální verzi představuje iklíčový prvek celé tragédie atím je betonový sloup. Vmédiích se stále mluví obetonovém sloupu, respektive pilíři, do kterého mělo Haiderovo vozidlo nabourat. Toto tvrzení má ale jeden malý problém: na místě nehody není žádný betonový sloup ani pilíř, pouze obrubník vysoký cca 25cm. Proto se nabízí otázka: Když vozidlo najede do obrubníku vysokého 25cm, proč má poškozené levé kolo anikoli pravé?

Stejně tak nápadná jako nepochopitelná se vtéto souvislosti zdají Haiderova smrtelná poranění. Zemský hejtman musel být uvnitř svého vysoce bezpečného vozu doslova roztrhán.31 Thomas Koperna, ředitel nemocnice vKlagenfurtu, informoval ozranění oběti, jak mu to popsala lékařka záchranné služby, která se na místě nehody snažila poskytnout první pomoc: „… Haider utrpěl závažná poranění. Ačkoli byl připoután, utrpěl těžká poranění hlavy ahrudníku.“ Dále měl mít zlomenou páteř ajeho levá ruka byla téměř oddělena od těla.32

Jestliže byla Haiderovi při nehodě utržena ruka, kde je kaluž krve, která by se logicky musela vytvořit? Na snímcích vozidla ze strany řidiče ale prakticky není ani kapka krve. Ostatní interiér vozu navíc vypadá téměř nepoškozený. Obrázky poničeného vozu připouštějí domněnku, že osoba na místě spolujezdce by znehody vyvázla prakticky bez zranění.33

Renomovaný rakouský znalec Harald Weinländer, který byl bezprostředně po smrtelné nehodě pověřen zjištěním průběhu nehody, to ale viděl úplně jinak. „Tachometr nezůstane jen tak stát. To by do něj Haider musel zatlouct hřebík,“ řekl Weinländer.34 Nadměrná rychlost 142km/h byla voficiálních prohlášení brzy opravena anejednou to mělo být 180km/h, kčemuž se přidalo 1,8 promile alkoholu vkrvi.

Ohodinu později byl Haider mrtvý avkrvi měl mít 1,8 promile alkoholu.

KDO MĚL UŽITEK ZHAIDEROVY SMRTI?