Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Barbora Hu

Polibek kobry

Ženský aspekt v józe a tantře

Ilustrace Kateřina Žočková

Grafický design a sazba Marcela Vorlíčková

Jazyková redakce Ivana Šelešovská

Korektura Zuzana Šťastná

Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 304

První vydání, Praha 2021

Vydal Nakladatelský dům Grada

pod značkou Alferia

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 8085. publikaci

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Text © Barbora Hu, 2021

Ilustrace © Kateřina Žočková, 2021

© Grada Publishing, 2021

ISBN 978-80-271-4303-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-4302-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-1742-0 (print)

Katalogizace v knize – Národní knihovna ČR

Hu, Barbora, 1988–

Polibek kobry : ženský aspekt v józe a tantře / Barbora Hu.

-- První vydání. -- Praha : Alferia, 2021. -- 302 stran

Vydal nakladatelský dům Grada pod značkou Alferia. --

Obsahuje bibliografii a bibliografické odkazy

ISBN 978-80-271-1742-0 (vázáno)

* 233-852.5Y+242-9-852.5 * 233-282 * 133.5:118 * 159.922.1-055.2

* 159.964.21 * 159.9.016.1 * 612.662 * 133 * (0.062)

– filozofie jógy

– tantra

– čakry

– feminita

– archetypy

– mysl a tělo

– menstruační cyklus -- esoterické pojetí

– populárně-naučné publikace

133 - Ezoterismus. Okultismus [17]

zrozená z vlhka a tepla tmy

světa skrytých světel

co jako zlatá vejce prozařují noc

temná a přímá ve své povaze

jemná a hluboká

pohlcující i přijímající

srdce hory a pánev nebe

ty jsi já

jako já

jsem ty

vše je uvnitř obsaženo

Úvod

Životní cesta, po které kráčím, se pohybuje jako had. Někdy v linii, někdy v cyklech a jindy ve skrytých i manifestovaných spirálách. Udržuje tak návaznost a obnovuje se ze sebe sama. Tato neustálá přeměna se dotýká konkrétního, viditelného a tělesného, stejně jako té nejhlubší a nejabstraktnější podstaty, která zůstává beze změny, ukrytá v neustále se proměňujícím.

V hloubi duše se cítím být dcerou věčného hada i mytických draků, symbolických průvodců i opatrovníků cesty za sebepoznáním. Dcerou síly,[1] odvěce vyvěrající z rezervoáru osobního i kolektivního (ne)vědomí v jeho světle i stínu. Síly, která se dotýká výšek i hloubek a která zde existuje jako důležité individuační memento, vedoucí své nositele ochotné k reflexi a k transformaci, ve smyslu postupného rozšiřování se do plnější a autentičtější verze svého já. Symbolickým vyjádřením této síly je v mnoha kulturách právě had. Bytost ztělesňující strach z neznámého a nevyzpytatelného, stejně jako touhu touto doménou projít a rozšířit se o plně prožitou zkušenost s mystériem hloubky a také výšky, na cestě k jednotě.

Zkoumáním základní povahy a proměnlivosti toho, co chápeme jako já, i vztahem tohoto já k vnějšímu světu a existenci jako takové se zabývám více než polovinu svého současného života. Součástí tohoto nekončícího procesu poznávání u mě byla formální i neformální studia, od těch univerzitních přes studium jógy a tantry až po transpersonální psychologii. Další součástí byla a stále je práce s lidmi ve facilitaci jejich osobních pohybů na cestě jógové sádhany a v neposlední řadě i osobní rozměr, mé vlastní individuační křivky na styčném bodu biografické a transpersonální domény.

Důležitou výživou jsou mi kromě praxe a studia i sny a meditační prožitky, naslouchání tichu, vnitřní dialog se světem lesa, pohledy do očí lidí, blízkost a intimita sdílení. Do knihy, kterou máte v rukou, se rovnocenně vpíjejí všechny tyto roviny.

Při jejím psaní vnímám důležitý závazek – nechávám jasně vyznít subjektivní stopy osobní zkušenosti, vlastní interpretace a pohledu, za kterými si stojím a které zároveň nikomu nenutím. V místech, která zasluhují obecnější nadhled, si stanovuji záměr udržet si kritický odstup a referenční rámec, s respektem a vděčností k formálnímu vzdělání, jehož se mi dostalo. Kniha proto obsahuje poměrně široký poznámkový aparát a pro některé čtenáře možná náročnější teoretický úvod v podobě kapitol, věnovaných filozofii a přiblížení historického kontextu. Doporučuji se jím prokousat, případně se k němu vrátit až na konci, po přečtení snovějších a tematicky možná šťavnatějších kapitol.

Kniha rozhodně nemá a ani nemůže mít akademickou ambici. Na druhou stranu není ani nefundovaným patchworkem osobních projekcí bez hlubší sebereflexe, což se u podobně citlivých, kolektivně žitých témat docela snadno stává. Mým cílem není šířit konkrétní názory jako danost a osobní pohled jako obecně platný fakt. V kontextu jógy a transpersonálního paradigmatu, kde úhel pohledu zásadním způsobem ohýbá a tvaruje realitu, to ani dost dobře nejde.

Mým záměrem je vybídnout čtenáře k hledání vlastního hlediska. Zprostředkovat mu pozvání na cestu s mapou, na níž jsou zakreslena a popsána určitá místa, která považuji za důležitá a jež mohou rozšířit možnosti, jak se na dané území lze dívat nebo jím projít.

Důvod, proč píšu tuto knihu, je stejně osobní jako nadosobní. Můj záměr je pozvat čtenáře k vlastnímu prožitku a kontaktu s tím, co zůstává mezi řádky, uvnitř jejich osobního příběhu.

Uvědomuji si víc než kdy dřív, že cesta k jednotě a plnosti nevede skrze polovičaté odmítání toho, z čeho máme strach a co nás znejišťuje, či skrze odstínění toho, čemu nerozumíme. Vždyť zvědavost a zdravé pochyby byly od nepaměti základem vůle a síly poznávat.

Vnímám, že na poli jógy jako jedné z cest k existenciální plnosti, podobně jako v kruzích jiných tradic a ideových systémů, došlo v řece času místy k vytěsnění určitých obsahů, bez nichž však není možné dosáhnout hledané jednoty.

Ač pro mne práce se slovem byla vždy jednou z nejbližších forem sebevyjádření, uvědomuji si, že v kontaktu s numinózní[2] povahou věcí slova pociťovaný obsah leckdy obtečou a jen letmo se zabarví jeho prožívaným významem.

I proto do textu zaplétám krátká intermezza v podobě poetických útvarů vlastní tvorby či snový a meditační materiál zaznamenaný v mých denících anebo v živé paměti. Jsou psána kurzívou, a pokud u těchto krátkých oživení textu není uveden jiný autor, jsem jím já.

Cítím hlubokou vděčnost za všechno noční i denní snění a meditační vhledy, jejichž smysl se vždy odráží až v reflexi a odžití toho, co s sebou přinášejí. Cítím pokoru před nedohlednou hloubkou toho, co nás přesahuje a zároveň prostupuje.

Vážím si všech žen a mužů, kteří se dokázali dívat na hvězdy – ty nad hlavou i ty v srdci bytí –, stejně jako těch, kteří se to teprve učí. Neustále dokola, v tanci věčného hada, vlnícím se ve svitu slunce a měsíce. Děkuji všem svým učitelům – vnitřním i vnějším –, všem blízkým, jež tu jsou, odešli, anebo se vracejí.

Prolog

Proč bychom se měli zabývat nevědomím a něčím, jako je iracionální tvořivost? K čemu nám je objevování skryté symboliky starých božstev, principů a metafor, kterými se do lidské duše propisuje řád přírody?

K čemu pokládat tvář na vlhkou půdu země a prostřednictvím poezie mluvit s tím, co přežije naše bytí tak, jako krajina zůstane krajinou, poté co se překlene přes všechna roční období i dramata přírodní historie?

Proč v technokratickém věku mluvit o mateřské síle kosmu v její plodivé i ničivé potenci?

Protože potlačení divokosti a strach z neznámého zploštily svět a z účasti na posvátnu oduševnělé přírody nechaly povstat a obludně umocnit vydělení člověka z řádu jednoty.

Protože z pokory k nekontrolovatelnému se stala posedlost podmaňováním a smysl se proměnil v kategorii zisku.

Za posledních sto let se procentuální zastoupení divoké přírody na zemi ztenčilo o polovinu.[3]

Na obětiště evoluce, jež náleží do sebe zahleděné kultuře, byla položena biodiverzita. Prognóza vývoje v budoucích sto letech přináší varování, že pokud se nic nezmění, tento trend s sebou do zásvětí vezme spolu s mnoha přírodními druhy a ohroženými habitaty i hrdého člověka.

Člověka, který zapomněl na to, že žíly, jimiž protéká existence, nemají jen lineární směr a nezásobují jen jeden druh a jeho cíle.

Znáte mýtus o Prometheovi?

Jedním ze zásadních a opakujících se motivů, s nimiž se potkáte v této knize, je základní tantrická idea, která praví, že esence všech cítících bytostí není zlá a z povahy hříšná, nýbrž čistá a dobrá, pouze čeká na to, až bude objevena, uznána a projevena.

A v tom je nemalá porce naděje.

Naše těla a vědomí jsou rafinovanými zmenšeninami obrovského mystéria, kterým tepe i srdce naší planety.

Každý z nás je buňkou a ta je součástí konkrétního systému.

Další zásadní myšlenkou, kterou je dobré mít v patrnosti, je, že zde existuje jedna jediná energie v množství variantních projevů.

Jinými slovy, je zde jeden život a jedno vědomí nabývající mnoha podob a kvalit.

Tato síla je ve své podstatě nezničitelná, avšak stejně jako každá jiná energie prochází neustálou přeměnou.

Znáte ikonografii matky Kálí tančící na Šivově mrtvole?

Co je příliš vysoké, dříve či později padá zpět k zemi.

Jsme posedlí světem idejí a v tom je opojná moc lidské kultury.

I zde je velké množství světla, stejně jako stínu. Informace mají obrovskou moc, jen je jim potřeba dát zdravé tělo šakti a dobrý projev.

Pochopení významu a dílčích aspektů feminní stránky uvnitř vlastní logiky vnitřních i vnějších vesmírů, které nejsou oddělené, považuji za zásadní krok.

Krok k pochopení provázanosti.

Krok k pochopení neoddělitelnosti.

Krok k pochopení komplementarity.

Krok k pochopení participace na posvátné jednotě.

Krok, který nelze odkládat příliš dlouho, pokud nechceme být pohlceni věčností, která sice dává nové šance, avšak v obrovských cyklech a často za enormní cenu. V cyklech, které vracejí, co dříve nebylo správně pochopeno.

Volme přístup, ve kterém síla a jemnost, já a ty nejsou v protikladu, ale vyjadřují totéž.

26. listopadu 2020

1

Slunce a měsíc, dynamický klid

a respekt ke komplementaritě

tak jako plameny ohně

nesou svoji potenci nahoru,

tak prameny vody,

míří dolů k hlubině

a tak se také neměnné a bez formy

stále spojuje

s věčně proměnným a tvárným

Mezi základní orientační schémata, která používáme k definici sebe sama a k vlastní navigaci časem a prostorem, patří myšlení v protikladech. Jde o základní mapu, která nám napomáhá určit vlastní pozici. Téměř každá myslitelná kategorie s sebou automaticky přináší i svůj protiklad. Napravo a nalevo, včera a zítra, muž a žena, den a noc, zima a léto, naše a cizí, sever a jih, světlé a tmavé, chladné a horké, vzestupné a sestupné, syrové a vařené.[4] Naše mysl, opírající se ve své podstatě o buddhistické moudro – všechny bytosti chtějí být šťastny a vyvarovat se utrpení – má tendenci většinu protikladných kvalit neustále vyhodnocovat a posuzovat, buď jako dobré a žádoucí, nebo zlé a nežádoucí.

S ohledem na zmíněné rčení pak zcela přirozeně inklinujeme k fixaci dobrého a příjemného, stejně jako k odmítání anebo potlačování nelibého.

Jako hypoteticky nebezpečné a zlé máme tendenci vnímat téměř vše, co je pro nás neznámé a co naše archaická mysl,[5] oblečená v oděvu z nejmodernějších materiálů, zhodnotí jako hypoteticky ohrožující a destabilizující. Právě zde má kořeny vznik osobního i kolektivně sdíleného a tradičně děděného stínu.

Přestože naší výchozí zkušeností je patrně vjem bytostné jednoty spojené s pobýváním v amniotickém vesmíru mateřské dělohy,[6] velmi brzy vstupujeme do prvotní a velmi silné zkušenosti spojené s pocitem oddělení, kde se z existenciálního „my“ stává „já a ty“ anebo „já a ne-já“.

Patřím k těm, kdo jsou na základě různých prožitků spojených s rozšířenými stavy vědomí přesvědčeni, že prvobytná jednota a mateřská vazba ke kosmické děloze existence, ne až tak nepodobná mystickým vytržením do osvícených prožitků existenciální pospolitosti, zůstává otištěna kdesi hluboko v jádru našeho nevědomí. Jako klíčový moment, k němuž se naše duše po celý život touží pomocí různých prostředků vracet. Právě z pocitu oddělenosti a neúplnosti patrně navazujeme vztahy a učíme se svůj vnitřní svět vztahovat k tzv. vnějšímu. Chceme být úplní.

Jako kdyby erotická[7] touha splynout, patřit a náležet byla základním archetypem či jakousi elementární prazkušeností, která si hledá cestu, jak tento hluboký prožitek zopakovat a co nejplněji prožít v přítomnosti.

Vnitřní potřeba znovu dojít k pozbyté jednotě se pak vcelku přirozeně ubírá cestou kompletace chybějícího. Alchymická duchovní svatba (unio mystica) se pak stává návratem k počátku, a to počínaje okamžikem, kdy smybolický had Ouroboros[8] pohltí otevřenými ústy vlastní ocas a uvědomí si svoji celost.

To je ostatně i základ holotropní[9] povahy lidské psýché, která je v mém vnímání totožná s cestou duše anebo esencí vědomí. Je touhou navrátit se k vědomě prožité plnosti, jejíž otisk zůstává vepsaný v našem nitru.

Často ale v tom všem zapomínáme na zásadní vlastnost vytoužené jednoty, kterou je komplementarita. Myslím tím jednotnou povahu reality, projevující se skrze protikladné síly, které se navzájem doplňují a harmonicky vyvažují.

Tak jako muž a žena vyprávějí dvěma různými a v mnoha rovinách navzájem prostupnými způsoby příběh člověka, vypráví archetyp slunce a měsíce o jednom vesmíru. Stejně tak příběh každého já odráží kontury příběhu každého ty, protože esence je jedna jediná.

Jednota je v tomto smyslu složená z protikladů, které výstižně vyjadřuje taoistický symbol jinu a jangu, kde jedno nejenže souvisí s druhým, ale kde se protiklady neustále ze sebe vynořují a do sebe zanořují. V praxi hatha jógy se s tímto principem nejzřetelněji setkáváme skrze nádech vyvěrající z předchozího výdechu, který se opět vpíjí do dalšího vydechnutí. Jedno rodí druhé a bez sebe navzájem se neobejdou.

Tato myšlenka ve své jednoduchosti zcela rezonuje s optikou jinak dosti složité a mnohovrstevnaté tantry, o níž bude v dílčích kapitolách řečeno ještě hodně.

Tantra jako heterogenní,[10] spirituálně-kosmologický systém stále představuje provokativní množinu, do které se vejde ledacos. Vlivem historického vývoje, částečné exkluzivity klasické jógy, četných dezinterpretací ze strany intelektuální elity kolonialismu, euroamerického mysticismu z počátku 20. století, hnutí new age, moderní významové redukce a postmoderně rozbujelého trhu s esoterikou získala tantra smutně obskurní nálepku „hédonismus, sex, kouzla“. To se, nutno říct, značně rozchází s původním významem a záměrem tantrické nauky i praxí.

Přestože tantrismus je díky své podstatě, kterou jsou tajná učení a praxe, tradované převážně ústní slovesností a písemnými zdroji (tzv. tantrami), psanými v symbolickém jazyce stínů (sandhjabháša), velmi nepřehledným a nesmírně komplexním učením, svou teorií i praxí se zásadním způsobem dotýká posvátné jednoty, dané souladem protikladů a výměnou potence mezi nimi.

V této jednotě se jeden pól nebo jedna síla neobejde bez druhého, a proto známé šaktické[11] rčení „Shiva without Shakti is shava / Šiva bez Šakti je mrtvola“, které si často propůjčují indické feministky, platí i z druhé strany „No Shakti without Shiva / Není Šakti bez Šivy“. Šiva a Šakti jsou v tomto sloganu personifikovaná božstva, ověnčená mnoha mytologickými atributy, ale tato proklamace má smysl i v principu, kde obě kvality zastupují neměnnou esenci vědomí a proměnnou kvalitu tvořivé kosmické energie tak, jak o nich budeme nejčastěji uvažovat v rámci této knihy.

Je třeba zdůraznit, že přestože v mnoha svých aspektech tantrismus reagoval na vyhraněnost klasického bráhmanismu, opřeného o autoritu textů zvaných šruti (slyšené) a smrti,[12] stejně jako o společensko-duchovní hierarchii z nich odvozenou, nelze zjednodušeně tvrdit, že tantra a to, co obvykle definujeme jako hinduismus, jsou navzájem zcela v opozici. Už jen proto, že pojem hinduismus, tak jak mu většinou rozumíme, je spíše sociologickým konstruktem, označením, které pro obyvatele subkontinentu při řece Indus („Hindu“) používali dobyvatelé napříč dějinami. Přičemž následně došlo k apropriaci tohoto označení intelektuální elitou Indů, které pomohla k sebedefinici.[13]

Pozdější pohled, který od sebe tělesné – tj. pozemské – a duchovní odděluje a kategoricky je spojuje s hodnotícími kvalitami nižšího a vyššího, případně nečistého a čistého, nepřijatelného a přijatelného, v podstatě popírá základní vztah, jehož prostřednictvím promlouvá nerozdělená jednota v podobě popsané existenciální monády, jednotného bytí.[14] Tato monáda je živá a hybná právě proto, že obsahuje dynamickou souhru protikladů, podobnou tanci stvoření. Je-li tato souhra v harmonii, pak tvoří dynamický klid – neutralitu, jako třetí prvek trojjedinosti.[15] Věc se může zdát složitá, ale jedná se o styčný bod mnoha vnitřních učení,[16] která se zabývají centrální esencí a jejím vztahem k existenci. Pokud věc vyznívá příliš abstraktně, vězte, že si ji v dalších kapitolách zasadíme na pole konkrétních významů.

Neutralitu najdeme v buddhistickém konceptu prázdnoty (šúnjatá – doslova nulovost) – v éteru jako v primárním živlu (ákáš – prázdnota), z něhož vznikají další elementy, které jej zároveň obsahují ve svém jádru, či v prostoru dechové potence (kumbhaka, jakožto hranice mezi nádechem a výdechem).

Poměrně mladá hatha jóga, mající kořeny v tantrickém podloží, na které v mnoha ohledech zapomněla, či je účelově vytěsnila, se pak nezabývá ničím jiným než kultivací síly (hatha), čímž se také jako praktický nástroj řadí k vyšším jógám, jejichž cílem je mókša (vysvobození z života v samsáře). Povaha této síly je v hatha józe vyjádřena dvěma navzájem se doplňujícími kvalitami, symbolicky spojovanými se silou slunce a silou měsíce.[17] Metafora sluneční a měsíční potence je vyjádřena rovněž ve dvou energetických kanálech (ida – měsíční kanál – a pingala – sluneční kanál), které odpovídají levé (ida) a pravé (pingala) straně těla.

Ida nádí je spojeno s dynamikou výdechu a sestupující energií (réčaka, apána váju) a pingala se silou nádechu, vzestupnou energii (púrvaka a prána váju).

V čase dorůstání měsíce k úplňku stoupá tato sluneční energie pravou polovinou těla z adháry,[18] umístěné na pravém palci, směrem k lebeční fontanele (brahmarandhrádhára), odkud v čase ubývání měsíce opět sestupuje levou polovinou těla. Pokud mluvíme o komplementaritě, nelze opomenout, že cílem mnoha vnitřních praxí je přirozeně sestupující energii apány pozvednout vzhůru a přirozeně vzestupnou energii prány váju stáhnout dolů směrem k apáně, o což v mnoha praxích tantrikové usilují. V netradičních a novodobých pojetích komplementarity jsou tyto polarity symbolicky spojovány také s mozkovými hemisférami (pravá hemisféra – ida nádí, levá hemisféra – pingala nádí) či dvěma větvemi ANS (parasympatikus a sympatikus) a režimy, které řídí, anebo ženským a mužským aspektem uvnitř psýché (animus, anima).[19]

V tantrické perspektivě dochází k osvícené jednotě při absolutním vyvážení toku energie skrze měsíční (ida) a sluneční (pingala) kanál. Zde jsme opět u obtížně vysvětlitelného tématu třetí síly a absolutní neutrality, o které jsem se již zmínila.

V některých odnožích tantrické hatha jógy[20] se v okamžiku dosažení rovnováhy mezi oběma protikladnými proudy probouzí do té doby latentní centrální kanál (sušumna / avadhúta nádí), po kterém skrze čakry stoupá psychická potence (hadí) síly kundaliní. Kundaliní, která do té doby čeká svinutá u kořene páteře, je energetickou nositelkou přeměny, zprostředkovatelkou transitu do nové, plnější verze sebe sama. Svinutý had je zde vskutku přiléhavým symbolickým vyjádřením, kterému je věnováno několik samostatných kapitol.

Na své cestě prochází kundaliní čakrami jako individuálními i kolektivními matricemi různých vývojových vrstev a fází vědomí a energetických kvalit od těch nejhrubších po ty nejjemnější. Od vědomých až po ty, které jsou pro bezprostřední pozornost v běžném stavu vědomí nedosažitelné. Potkává se zde s celým spektrem informací a témat, která svou potencí může zesilovat a rozvádět dále do systému. Proto byla praxe orientovaná k probuzení kundaliní vždy poměrně složitým a tajným souborem postupů, se kterými se praktikující seznamovali pod vedením iniciujícího učitele po potřebných průpravách a s dostatečnou osobnostní i duchovní zralostí. To vůbec nevylučuje, že kundaliní může být probuzena i spontánně, avšak na základě určitých osobních zkušeností bych si na tomto místě propůjčila jedno hezké české přísloví, které říká: „Nedráždi hada bosou nohou.“

V jiných duchovních školách se spodní, vzestupná potence kundaliní setkává s vrchní, sestupnou potencí kundaliní v duchovním srdci. V tibetsko-buddhistické odnoži tantry (vadžrájana) se pak spojuje spodní potence v podobě rudé kapky (tiglé) s horní potencí bílé kvintesence. Většina i méně pokročilých technik a praxí, které se vpily do soudobé, převážně posturální praxe jógy, tuto základní komplementaritu odráží, ačkoliv konkrétní vztahy a hlubší významy se leckdy vytratily.

Moudrý a výborný jógin v extázi pudí svoji hadí sílu zároveň s životní energií vzhůru, ke spojení s jejich pánem, jehož sídlem je pleteň osvobození, v neposkvrněném lotosu na hlavě. Když kundaliní stoupá, všechno do sebe vstřebává (Šatčakranirúpana).

Počínaje cvičeními, která se provádějí symetricky na obě strany (bilaterálně) a pracují s principem natažení a stažení, předklonu a záklonu, stabilizace a její inverze, dále s pulzací pozornosti mezi uvnitř a vně, mentální kontrolou a jejím pouštěním, vyrovnáváním nádechu a výdechu, až po pránájámu, která pracuje s řízeným tokem dechu nosními dírkami a hýbe s vitálním proudem polaritních kanálů idy a pingaly.

Metafora slunce a měsíce jako dvou rozdělených pólů mířících k dynamickému spojení je navíc blízká i individuačnímu procesu jakožto cestě k bytostnému (pravému) já, které popisuje švýcarský psycholog Carl Gustav Jung.

V každém případě nezapomínejme, že slunce i měsíc, každý zvlášť i dohromady, jsou pořád jeden vesmír. To je myslím dostatečně odlehčující a přece klíčové uvědomění, kterým lze uzavřít tuto ne zcela jednoduchou kapitolu.

V tomto těle je ústřední velká osa, hora Méru (páteř) obklopena sedmi ostrovy, jsou tam i řeky, moře, jakož i zřeci, mudrci, bozi i bohyně, všechny hvězdy i planety, posvátná poutní místa a svatyně, spolu se strážci světových stran.

Tělem putují Slunce i Měsíc, činitelé tvoření i ničení, jakož i pět kosmických praprvků, totiž prostor, vzduch, oheň, voda a země.

Všechna jsoucna, která existují ve všech světech, existují i v lidském těle obklopujíce velkou osu. V tomto těle, zvaném Brahmovo vejce (brahmánda), v tomto mikrokosmu je Měsíc s nektarovými paprsky na svém pravém místě na vrcholku hory Méru. Tváří je obrácen dolu a dští svůj nektar ve dne v noci. Měsíční nektar se rozděluje na dvě subtilní části – jedna z nich vyživuje tělo a sestupuje co nehmotný proud energie průduchem po levé straně jako vody nebeské Gangy, druhý proud nektaru, bělostný jako nejčistší mléko, vstupuje do ústředního páteřního průduchu a udržuje i osvěžuje Měsíc na jeho vlastním místě na vrcholku velké osy. V dolní oblasti velké osy Méru je přímo v těle umístěno Slunce. Z tohoto vnitřního Slunce v oblasti pupku vychází subtilní průduch po pravé straně těla a vede paprsky slunečního fluida vzhůru. Tento průduch na pravé straně je jiná podoba Slunce a prochází tělem, pohlcuje životní výměšky a nakonec vede ducha k osvobození. Pánem tvoření i ničení je Slunce, jež se pohybuje tělesnou schránkou dle potřeby. V lidském těle je několik set tisíc subtilních průduchů, leč hlavních je čtrnáct. Z nich jsou důležité zvláště tři, a to ida (nalevo), pingala (napravo) a sušumna (uprostřed). Z těchto tří je sušumna nejvyšší a jógini ji mají nejraději. Ostatní subtilní průduchy jsou jí podřízeny. Kdo zná mikrokosmos těla a zakouší správně prožitky jeho tajemství, dosahuje nejvyššího stavu blaženosti.

(úryvek z Šivasamhity v překladu indologa Vladimíra Miltnera, 1995)

2

Šakti jako luna, síla noci, spodní

proud ducha, cyklická inteligence

obvykle nevíme,

kam rosteme,

ale často tušíme z čeho

a kdo stráží naše kořeny

luno jemná,

lůno tajemna,

jak mám teď vědět, co je sen?

Luna představuje pól přijetí, absorpce a přeměny. Její symbolika je kulturní univerzálií,[21] jejíž vnímání v sobě nese zkušenosti předchozích generací v průběhu několika tisíciletí. Luna zastupuje kvalitu klidné reflexe. Je světlem tmy, času, kdy převládá čerň, která zastírá jistoty světa pravých úhlů a rozvíjí intuici jako inteligenci iracionálního tušení. Luna je jin, hloubka a chladivý svit. Svou jemností se proplétá s mihotavým světlem osobní duše. Její doménou je noc jako čas snění, čas vnoru do hlubinných vod nevědomí a pléna symbolů, skrze něž se do světla vědomí propíjejí jeho obsahy.

Je to mnohoznačnost, oscilující mezi úplnou temnotou novoluní a jasem úplňku. Opakující se rytmus nabývání a pozbývání. Luna má vztah k přílivové a odlivové pulzaci oceánu, k metaforickému pohybu individuačních vod, do kterých se noří proměnné já, aby zde objevovalo vlastní hloubku. Luna je had obnovující se ze sebe sama, který jako čas požírá svůj vlastní ocas a transformuje symbolický jed pomíjivosti v potenci věčného. Je to drak, prostupující napříč živly, drak, který iniciuje cestu k poznání kvalit země, vody, ohně, vzduchu i prostoru.

Luna je erós, je to touha splynout v jediném a tuto plnost si přitom zcela vychutnat. Svým pravidelným dorůstáním a ubýváním představuje stálost v přeměně.

Je symbolem pouštění a pozbývání kontroly, doménou alternativního řádu světa za světem, vesmíru setrvávajícím v nekonečném snění.[22]

Její pohyb je cyklický a méně předvídatelný než sluneční pohyb v linii od východu na západ. I proto je luna doménou animy.[23]

Luna je silou i křehkostí, moudrostí i nevyzpytatelností, je jako žena a ženství, jejíž stálost spočívá pouze v tom, že se stále cyklicky mění, a ztělesňuje tak jednu ze základních kvalit přírody. Luna je šakti, je to manifestace, síla přírodní tvořivosti v kruhu vznikání i pomíjení.

Je výzvou k pochopení řádu uprostřed chaosu, pohledem do oka hurikánu, ústy života a smrti, silou krve a touhy, něžnou náručí matky Země i její nevybíravou krutostí.

Luna je součástí komplementární diády. Pól, bez něhož se plénum neobejde, pokud nemá být liché. Představuje spodní proud vědomí, který se v krajině duchovního srdce skrze lásku spojuje s jeho sestupnou cestou v rytmickém tanci věčné pulzace. Symbolicky ukazuje ke zrodu světla ze tmy.

Luna je součástí mystické jednoty (unio mystica), klíčovou složkou vnitřní alchymie na cestě k plnosti i klíčem k hermeneutickému tajemství výroku: „Jak nahoře, tak dole.“

Nebo by se možná na tomto místě slušelo říci: „Jak dole, tak nahoře!“

3

Šiva jako slunce, sestupná síla, linearita

v temných nocích

kdy duši halí

závoje pochyb

v průvodu stínů

máme karneval svědomí!

ať už se rozední, ať už se rozední,

ať řád zase ve světle zevšední!

a kde jsi teď?!

slunce, které bychom projednou zase rádi uctívali!

jsem pořád na svém místě,

jen vy se ode mne odvracíte

abyste uzřeli řád

vprostřed chaosu

a po výdechu

se dokázali lépe nadechnout

Slunce představuje zdroj světla a tepla, v jehož směru roste vše živé.

Symbolizuje svrchovanost, se kterou dominuje obloze po čas dne.

Pravidelně vychází na jedné straně a zapadá na druhé, čímž formuje řád, který je třeba respektovat a který lze zároveň předvídat: heliocentrický vesmír.

Slunce coby archetyp vyznívá obvykle jako jang, apollonská[24] kvalita, představující často vyšší já, ať už v podobě super-ega, vedení shůry, nebo věčného ducha, který posvěcuje a osvětluje cestu každého člověka.

Ve většině kosmologických narací[25] představuje slunce otce, jehož teplo a jas proniká temnem a vlhkem země, ze které pak spojením obou potencí vzniká život.

Slunce je šiva[26] v podobě zářícího, pronikajícího vědomí.

Je to strukturující a organizující potence intelektu, doména jasu světa nahoře, který se neobejde bez svého protipólu světa dole, s nímž se spojuje ve vášni existence.

Je fascinující, že jedno z dvanácti sanskrtských jmen pro slunce je hiranja garbha,[27] doslovně zlatá děloha. Barva žlutého zlata je zde spojena se zdrojem života, zatímco chladný svit měsíce se sómou, mystickou substancí či nektarem nesmrtelnosti (amrit). Tedy s fluidem, někdy připodobňovaným spermatu, či bílé, mužské kvintesenci (tiglé) umístěné v energetickém okruhu zadní části hlavy (bindu čakra).

Na základní úrovni tedy jasná oddělenost neexistuje, protože slunce i luna jsou dvě rozdílné manifestace téhož zdroje, jedné esence projevované dvěma kvalitami.

Vesmíre,

záříš bíle,

anebo žlutě?!

Jak v oblasti psychologie symbolu skvěle popsal Carl Gustav Jung, každá psychická doména, nezávisle na pohlaví svého nositele, obsahuje obvykle dvě (a více) pod-osobností, které obsahují někdy převážně maskulinní, jindy spíše feminní aspekty.

Své místo pod sluncem (i měsícem) tak má lunární i solární ženství, stejně jako lunární a solární mužství! Metafora androgynního božstva Ardhanáríšvary, které je ztělesněným propojením Šivy a Šakti, není ničím jiným než vyjádřením propojení kosmických sil tvořících jeden celek.

Kolik škody bylo v traumatizované společnosti, postavené na zraněném kolektivním ženství i mužství, tak nějak omylem napácháno v dobré vůli napravit pochroumanou feminitu a maskulinitu pomocí kompenzace. Tedy snahou udělat ženu více ženou a muže více mužem skrze předdefinovanou představu o tom, co to znamená.

Kostra stereotypního vnímání leží patrně v archetypovém předivu velkých příběhů kultury, v tzv. metanarativech,[28] jimiž se zabývá postmoderní filozofie.

Tyto velké příběhy lidstva jsou důležité a neměly by být zapomenuty jako bezvýznamný relikt minulosti. Na druhé straně by podle mého názoru neměly být ani fixovány jako neměnná danost, což se někdy stává v tradicích, které je používají jako dogma a nezpochybnitelnou autoritu, na niž se odvolávají a skrze kterou ospravedlňují určitý systém přesvědčení a jeho mocenský vliv.

Právě z těchto velkých příběhů povstávají předobrazy hrdinů a antihrdinů, s nimiž se srovnáváme a od jejichž vlastností odvozujeme konkrétní hodnoty či neřesti.

Právě na této hluboké úrovni najdeme kořeny mnoha přesvědčení, například že čisté ženství je spojeno se sexuální neposkvrněností (Panna Maria), anebo sebeobětováním (Síta vrhající se do ohně). Cílem však není staré modely pošlapat a povýšeně se jim vysmát, ale otevřít se jejich hlubšímu pochopení v čase a kontextu, z něhož povstaly. Metanarativy určují rámec kolektivně sdíleného významu, při jehož ztrátě dochází k zásadní rozpolcenosti a zmatení.

Danou problematikou se poměrně dlouho před postmoderními filozofy zabýval Carl Gustav Jung. Byl přesvědčen, že mýty[29] mají přirozený kolektivní, ale i osobní význam a že jejich ztráta na úrovni společnosti je analogická ztrátě kontaktu s duší v rovině jednotlivce.

Podobně se k celému tématu později stavěl i věhlasný americký mytolog Joseph John Campbell, který z Jungova díla hojně vycházel a jenž tvrdil, že mýty nemají být hodnoceny zkratkovitě jako pravověrné nebo falešné, vlivné nebo bezvýznamné, jako podporující kulturní zrání a vyspělost, anebo naopak deklarující úpadek. Namísto hodnotícího hlediska vyzýval spíše k pochopení důležitosti autentického volání mytických témat a jejich nadčasového smyslu, který se dá odžít v jedinečných životech konkrétních lidí.

Archetypy, jež oživují mytologické světy, nám zpřístupňují prožití důležitých zkušeností a objasňují pocity, které se k nim vztahují a jsou nutné k následné integraci v osobní rovině jedince, jemuž pomáhají v niterném vývoji.

Veškerý materiál, který vyvěrá ze spodních vod našeho vědomí na povrch, má svou hodnotu a význam!

Klíčem zde určitě není upnout se k fixní a obecné interpretaci konkrétních témat, ale spíše přistoupit k oživení schopnosti hledat vlastní smysl v dynamické mnohovýznamovosti.

Se ztrátou symbolických světů, jejichž prostřednictvím promlouvá duše, věčný Ouroboros pláče, a jeho slzy jako by nás zaplavovaly zapomněním na vlastní podstatu.

Můžeme to změnit? Můžeme se znovu naučit číst symboly a zosobňovat ve svém životě jejich význam? Mohou nám pomoci k rozpomenutí na vlastní podstatu? Kdy had svléká svoji kůži?

Kolem mne jsou statisíce hvězd.

Jako by visely na neviditelných strunách, zapletené v utajené tkáni univerza.

To, co pozoruji, vypadá jako jeviště. Sen jako představení.

Seznamte se.

,Těší mě, jsem Tvoje jiná realita!“

Svět v kapce rosy, rozetové okénko na fasádě duše.

Roztomilá roztodivna, co budou Tě lechtat a píchat při každém kroku! Budeš se smát a budeš plakat.

Tuším, kolik krásy a hrůzy mne čeká v tomhle dobrodružství.

Nechci na to být sama a tak hledám.

Nohsledů netřeba a tak rozhlížím se kolem v naději, že naleznu souputníka.

A tady je.

Chladnokrevně věčná, s lidskýma očima lemovanýma řasami jako panenka, kterými jsem kdysi pohrdala.

Říkám: ,Jsi bůh?”

Tělo duhového hada se pobaveně vlní.

Vesmír se chvěje a já vím, že jsem doma.

(deník, 2020)

4

Vstupní kontext: historické okénko

šakti!

skrytá sílo,

zlatá žílo,

v každém vejci

schoulená, v měkkém lůžku z masa a krve

zazpívej,

a já budu tančit!

ve věčném cyklu

vznikání a zanikání,

znovu a znovu

Pokud si uvědomíme kontext, ve kterém věci vznikají, dostaneme se obvykle k hlubší rovině pochopení, jak fungují nebo nefungují, když se z daného kontextu vytrhnou.

Moderní a posléze i postmoderní jóga vyrostly do značné míry z klasické jógy, opřené zejména o autoritativní texty, jež odrážejí osmidílnou cestu (aštánga márga) a asketické proudy. Jejich cílem bylo vyvázání se z útrpného cyklu existence spíše cestou překonání sebe sama a principiálním povznesením se než obejmutím a přijetím. V tomto kontextu se Šivova transcendence stává přirozeně vyšším cílem než tvůrčí manifestace Šakti, která trvá v opakujícím se cyklu vznikání a zanikání.

Není divu, že bude působit poměrně zmatečným a rozpačitým dojmem, pokud budeme tuto nejvyšší transcendenci usilovně hledat jen v kontextu posturální praxe hatha jógy.

Její současná a většinově sdílená forma je svým posláním přeci jen o kousek blíže gymnosofismu[30] nebo prvorepublikovému kultu zdravého ducha ve zdravém těle. Píšu to s určitou nadsázkou, ale je užitečné si uvědomit, jak svou touhou a přáním, které mají rozhodně vlastní platnost, leckdy idealizujeme a zkreslujeme realitu.

Tradiční jóga (byť se sama tomuto termínu raději vyhýbám, protože v daném kontextu jde o velice heterogenní a vágní pojmenování) rozhodně nevznikla proto, aby se člověk „jen“ cítil dobře.

Pro čtenářovo uklidnění – neznamená to, že v jiném kontextu, pokud se bude s daným systémem nakládat moudře, s pokorou, pochopením a užitečnou adaptací na své vlastní podmínky, nemůže jóga člověku zásadně pomoci k tomu, aby se cítil dobře.

Jóga skutečně znamená spojení, avšak v nejranějších zmínkách bývá toto slovo užíváno velmi nespecificky.

V nejstarší védě (Rgvéda) se slovo jóga sice opravdu objevuje ve vztahu k mudrcům, kteří ujařmili (připoutali) svou mysl, rozhodně však nenásleduje relevantní množství jasných indicií, které by vypovídaly o existenci definovaného filozofického a spirituálního systému, jenž se jako takový objevuje až podstatně později.

Někteří badatelé vyzdvihují strofy Rgvédy, jež hovoří o nahých (větrem oděných) dlouhovlasých asketech, kteří jsou na cestě k bohům, avšak já podobně jako mnozí indologové v dané záležitosti spatřuji spíše pozitivní projekci těch, jež by rádi našli jasný důkaz tam, kde až tak jasný není.

Na druhé straně je třeba říct, že vůbec nepochybuji o tom, že ve védské době byl nespočet těch, kteří se zabývali nejhlubšími otázkami bytí, podnikali různé praxe vedoucí ke změněným a rozšířeným stavům vědomí, prostřednictvím nichž poznávali světy bohů, démonů a polobožských stvoření!

Mám ale za to, že nešlo o jógu, tak jak byla později definována v klasickém období, ale spíše o heterogenní praxe hledačů pravdy, blízké přírodní magii a šamanismu. Jim podobní putovali světem od úsvitu věků, a to nejenom v Indii.

Ve významu duchovní kultivace a disciplíny (tapas) se jóga objevuje až v přídatných textech, spadajících do zakončení véd[31] (védanga) – v bráhmanách, áranjakách a starších upanišadách.

Celé toto učení je spolu s védskými sbírkami nazýváno „šruti“ (slyšené), zaznamenané těmi, kteří je zřeli (ršijové) v mystickém pohroužení. Védám se, podobně jako jiným náboženským autoritativním textům, přiznává božský původ.

Kulturně a historicky jsme si v různých zdrojích mohli ověřit, že tato záležitost bývá velmi problematická. Nemyslím teď sama o sobě, ale spíše ve chvíli, kdy se „z božího slova“ začne samozvanou skupinou požehnaných vykladačů formovat a normovat pozemský řád, v němž je bohu někdo tak trochu blíž a někdo tak trochu dál. Ve védském kontextu toto nalézáme s odvoláním na karmanový zákon a v jeho důsledku na hierarchii zrození.

Jóga jako cesta poznání (džňána), oddanosti (bhakti), činu (karma nebo krijá) a jóga královská (rádža jóga neboli aštánga márga), která dílčí jógy v indickém kontextu zastřešuje, se pak objevuje v eposech Mahábhárata a Rámájana.

Jóga jako metoda kontroly mysli, smyslové percepce a konání vystupuje jasněji v předbuddhistických upanišadách.[32]

Sáhodlouhé a leckdy ideologicky podbarvené spory se vedou nejen kolem prvotnosti konkrétní zmínky o józe v textech, ale i v souvislosti s tím, zda jóga byla na subkontinentu přítomna před árijským vpádem jako součást duchovní vybavenosti příslušníků harappské kultury,[33] či zda je skutečně importem, dovezeným patriarchálně založenými a slunce uctívajícími árijskými dobyvateli.[34]

Právě ze zmíněné kultury poříčí Indu se dochoval patrně nejstarší symbolický artefakt znázorňující údajně osobu v meditační pozici, které se někdy říká proto-Šiva, v podobě pána zvířat Pašupatiho. Bohužel je dané vysvětlení dosti spekulativní, protože celá harappská kultura a její nehmotné dědictví zůstává navzdory romantickým přáním mnoha badatelů zastřeno množstvím otazníků.

Půvabné je, že řada začínajících indologů, kteří se zajímají o nejstarší období, nastupují na studia s tichým přáním a nadějí – odhalit to, co se ještě nikomu zcela nepodařilo.

Teze o harappském proto-Šivovi provokují zejména nacionalisticky smýšlející indické vědce a pandity (učence), kteří by v těchto artefaktech nezřídka cestou sebenaplňujícího proroctví rádi spatřili důkaz ještě větší archaičnosti „své“ kultury a jejích symbolů, a deklarovali tak její výsadní postavení.

Patřím k těm, kteří nepopírají možnost, že pečetítko tzv. proto-Šivy znázorňuje osobu význačného postavení, dost možná ponořenou v meditaci.

Moje osobní představa je, že předárijská, [35] vysoce civilizovaná kultura poříčí Indu, která patrně jako mnoho jiných starých zemědělských kultur inklinovala k mateřskému kultu, uctívání přírodních sil a výrobě rituálních idolů a fetišů, určených zřejmě k získání jejich náklonnosti, měla blíže k univerzálnosti šamanismu než specifitě pozdějšího hinduismu.

A právě v šamanismu spatřuji nejstarší ideové kořeny jógy, byť by mě za toto tvrzení někteří moji bráhmanští učitelé patrně vyplísnili.

Ani v akademickém diskurzu nepanuje jasná shoda, byť se jóga konvenčně dělí na archaickou – tj. védskou a případně předvédskou –, o které téměř nic kromě zmíněných pečetidel nevíme, předklasickou (zmíněné texty zakončení véd, včetně upanišad) a klasickou, odvozenou od Pataňdžaliho, který zhruba v 2. století př. n. l. shrnul existující učení v Jógasútře. [36]

Pataňdžaliho Jógasútra je bezpochyby velmi zásadní a cenný text, avšak připadá mi politováníhodné, že v konvenční představě většiny soudobých praktikujících se stal takřka bezvýhradným zdrojem, definujícím, co je to jóga.

S veškerým respektem k Pataňdžalimu a jeho pokračovatelům totiž jóga není pouze Pataňdžaliho pojetí. Do klasického období vývoje jógy se často řadí také příslušné pasáže eposu Mahábhárata, jehož součástí je další důležitý text, kterým je Zpěv Vznešeného neboli Bhagavadgíta.[37]

Postklasickou jógou se velmi zjednodušeně myslí vše po Pataňdžalim shrnuté osmidílné cestě (aštánga márga), a to ať už je s klasickým systémem ve shodě, anebo v rozporu. Sem spadají například puránové texty a rozpažená množina tantrismu, o kterém si řekneme více v následujích kapitolách.

Moderním obdobím se rozumí víceméně až 19. století.

Souvisí to s rozvojem indologických studií a s prvními překlady sanskrtských i pálijských (buddhistických) textů.

Zároveň je zde zásadní moment rozvoje druhostranného zájmu Indie o Západ skrze kontakt s koloniálními vzdělanci, úředníky a cestovateli, díky němuž postupně dochází k hojnějšímu přenosu idejí z Východu na Západ, kde po nich také pomalu, ale jistě narůstá poptávka.

Jako klíčová se uvádí cesta bengálského filozofa, básníka a obrozence svámího Vivékánandy[38] do USA, která je datována rokem 1893, kdy se zde Vivékánanda jako přednášející zúčastňuje Parlamentu světových náboženství v Chicagu.

Odtud se dále rozvíjí skutečný boom zájmu o orientální filozofii, náboženství, mystiku, okultismus a jejich symboliku. Z této živné půdy také vyrůstají první eklektické směry, k nimž patří svého času vlivná Teosofická společnost založená Helenou Petrovnou Blavatskou, Avalonovy[39] překlady a výklady tanter[40] až po Stainerovu antroposofii.[41]

Postmoderní jóga se týká éry započaté zhruba sedmdesátými, osmdesátými a devadesátými lety minulého století, ale stejně jako celá postmoderna má velmi tekutý charakter a variuje také napříč kontinenty.

Obrovskou změnu samozřejmě způsobily tepající globalizační žíly v podobě internetu a sociálních sítí, které nesmírně urychlily šíření a přejímání představ o tom, co je a není jóga.

Důležitým fenoménem je i reakce Indie na vzrůstající poptávku Západu po józe a vznik nespočtu ášramů, výcvikových škol a retreatových středisek, stejně jako celé infrastruktury kolem.

Přestože věc může vyznít trochu smutně, míra národní hrdosti na jógu v Indii rapidně vzrostla se zvyšující se mírou západního zájmu o ni a mnoho bizarních fenoménů, jako jsou například soutěže o nejlepší provedení ásany, má paradoxně indický původ.

Zjednodušeně řečeno, o nejstarších předárijských kořenech jógy toho víme pramálo a spíše vyvozujeme z pozdějšího vývoje.

Zatímco védy se hojně zaobíraly kosmogonií,[42] posvátnou silou zvuku (vák), kultem božského slunce a prvotní obětí pána světa, stejně jako precizním obřadnictvím (jagna, hótra) a uctíváním, mantrami a súktami[43] na konkrétní božstva, předklasická jóga eposů se vedle božské oddanosti a kosmologie[44] začala podrobněji zabývat morálkou a etikou, karmou a dharmou. Jinými slovy, začala popisovat praktickou cestou metodu a definovat podmínky jejího podstoupení.

Ač byla v předklasické józe patrně ještě rozšířená představa, že božské prostupuje světským (stejně jako v pozdější tantře), Pataňdžali, propojující jógu s dualistickou filozofií sánkhji, už zásadně rozlišuje mezi duchem (puruša) a přírodní tvořivostí (prakrti) neboli mezi transcendentálním já (pravou skutečností) a světem jevů (klamnou pomíjivostí a zdáním).

Pataňdžaliho systemika se pak stala tím, co je mezi šesti ortodoxními systémy indické filozofie nazýváno jako jóga a co soudobé studenty leckdy mate, jelikož si věc nedovedou propojit s paralelními anebo prostupnými naukami.

Jedním z důvodů je, že většina idejí, které se do dnešních představ o józe a do jejího vnímání vpíjejí, je jaksi panhistorická, a to v tom smyslu, že do systému prosakují téměř ze všech zmíněných fází vývoje a škol a leckdy si protiřečí anebo proti sobě vystupují.

Sami Indové jsou na tento fenomén zvyklí právě díky své obrovské kulturní pestrosti a její neuvěřitelné absorpční schopnosti. Indie totiž není jen republika, je to celý subkontinent, s nadsázkou řečeno něco jako Evropa. Má za sebou navíc velmi dlouhou historii mnohačetných multikulturních kontaktů a přejímek.

Moderní jóga pak skrze intelektuální elitu východních učenců (Vivékánanda, Jógánanda, Aurobindó, Krišnamúrti, Thákur aj.) zprostředkovala Západu, lehce frustrovanému vlastní spirituální dekadencí, fascinující inspiraci.

Tento příliv fascinace a naděje předznamenal druhou, mnohem živelnější vlnu kontaktu a divoké synkreze skrze postmodernu – od beatníků přes hippies až po transpersonální psychologii, která z domény východního myšlení čerpá.

Dnešní široké spektrum holistických přístupů a aktivit orientovaných na „tělo–mysl–duši“ či na životní směřování, které je nějak spojené s termínem jóga, stejně jako řada čistě komerčně zaměřených produktů, by se dalo zahrnout do množiny post-postmoderní jógy, což píšu trochu s humorem a náznakem toho, že evoluce, ať se nám to líbí nebo ne, je neukončený proces. A že časová spirála jen násobí a zesiluje to, co zde bylo již mnohokrát.

Existuje místo, kde v zelených pláních koupe se hvězdný třpyt.

Kde krajina tepe věčným rytmem, co stahuje a rozpíná čas stejně jako všechno v něm. Co ale udržuje tenhle rytmus? Láska, řekla bych.

Rytmus, co rozvíjí se a svíjí jako had.

Had, z jehož nitra vypadne co čas několik drahokamů v podobě jisker věčnosti.

Víš?

Některé pak ulpívají na černém těle oblohy, odkud padají nám do srdce, jiné vydává hlubina.

Dva konce jedné svinuté síly, co tepe a volá do snů: hledači pokladů, polib mě!

(z deníku, věnováno)

5

Tantra ajóga, jóga atantra,

tantrická jóga

Představitelé klasických škol jógy se ve svém prostředí postupně stali novou společenskou elitou, která způvodně potulných mystiků, asketů aspolečenských vyvrhelů na cestě ke spáse udělala vrstvu intelektuálně-duchovní autority se značným mocenským vlivem astatusem duchovní nadřazenosti.

Jóga se postupně stávala spíše exkluzivní záležitostí vzdělanců, vdaném kontextu mužů pocházejících zvyšších vrstev[45] as přístupem ke vzdělání – tj. gramotnosti aznalosti sanskrtu, vněmž byly psány písemné prameny, kterými byl potvrzován jejich status quo.

Nebylo by samozřejmě fér paušalizovat aházet všechny zprostředkovatele učení klasického období do jednoho pytle. Podobně jako vevropském středověku, zatíženém velmi drsným stínem, například vsouvislosti sčarodějnickými procesy, kumulací mamonu anáboženskými persekucemi oponentů spřisouzeným statusem „bezvěrců“, měla tato krutá doba isvé světlé výjimky astránky. Nejinak tomu bylo vIndii.

Vnímám, že někteří soudobí jógoví aspiranti mají občas tendenci promítat si do cizokrajné spirituality, sjejímž celkovým kontextem nejsou úplně obeznámeni, spoustu svých vnitřních idealismů amalovat celkový obraz toho, co je jejich osobní zkušenosti vzdálenější, narůžovo. Já sama jsem tuto tendenci měla dlouho.

Kontextem indických dějin prostupuje vedle tématu značné různorodosti anotné dávky tolerance itéma statusové nerovnosti azneužití duchovní povolanosti. Jde ostále více či méně přítomné téma, které se dějinami zdárně propilo až do současnosti.[46]

Dá se říci, že jógu nenápadným, ale zásadním způsobem zasáhl purismus, který ji měl očistit od anarchie, představované mimo jiné genderově-sociální rovností. Je palčivým otazníkem, do jaké míry zde sehrála svoji roli mocenská ambice určitých vrstev. Místy obsesivní touha po rituální čistotě, spojená se zesílenou kontrolou všech myslitelných znečisťujících prvků, měla vmnoha místech velmi bolestivý rasový, sociální igenderový dopad. Respekt kšaktické kvalitě, typický pro tantrismus,[47] se zroviny praxe vmnoha oblastech stáhl spíše do domény symbolismu. Ponechaly si jej iněkteré animisticky[48] založené nativní kulty podhorských kmenů, jejichž ideové systémy někdy tantru blízce připomínají, ale nedají se do ní zcela bez okolků zařadit.

Tantra, navzdory své mnohovrstevnatosti,[49] formální spletitosti anespočtu škol, které do ní lze zařadit, představovala pro klasický purismus určitou konceptuální hrozbu, zejména protože:

–zdůrazňovala vnitřní autoritu před vnější, čímž do jisté míry zpochybňovala nezlomný status kněží,

–uznávala více učitelů než jen jednoho ajejí učení bylo heterogenní,

–přiznávala základní právo na duchovní růst všem, bez ohledu na původ nebo pohlaví, výjimky ale samozřejmě byly izde,

–neměla odmítavý postoj kpřirozenosti těla, které vnímala jako chrám ducha, nikoliv jako překážku na duchovní cestě,[50]

–oslavovala feminní aspekt, archetyp ženství (šakti), jako tvořivou inteligenci, bez které jednota není možná, nejen na symbolické ametafyzické rovině,

–skrze respekt kšaktické kvalitě chovala úctu ke komplexitě, ctila cyklické atemné jako neodmyslitelný protějšek světlého (to se dotýká mimo jiné idynamiky tří gun).[51]

Někteří badatelé tantru dokonce považují za pátou védu.[52]

Já osobně se stímto označením vprincipu neztotožňuji. Na čem se však bráhmanští kněží itantričtí učitelé většinou shodnou, je skutečnost, že tantra vystupuje jako filozoficko-praktický systém pro temný věk (kali juga).[53]

Existují proudy, které lze označit jako tantrické akteré jsou téměř vabsolutní shodě aprostupnosti sbráhmanskou interpretací jógy, stejně jako ty, jež jsou ve své podstatě reakční astojí vmnoha ohledech vopozici.

Je třeba zopakovat, že tantrismus zahrnuje obrovské množství tradic (parampará) alinií (samapradája) odvozených od konkrétních učitelů, stejně jako spoustu jednotlivců stojících mimo tyto linie.

Jak je vIndii ijinde vcelku typické, pojímá do sebe tantra rozdílné filozofické koncepty (daršana). Zatímco některé školy tantry jsou přísně ritualistické aformální, jiné si zakládají na principu spontaneity (sahadža), anebo se dokonce vůči přísným postupům apraxím smantrami, jantrami ajejich ritualizovaným užitím, typickým například pro pravorukou tantru, ostře vymezují.

Napadá mě, že jistou analogii bychom našli třeba vširoké množině buddhismu, která pojímá ity nejrigidnější praxe apostupy stejně jako zen, velmi inteligentně aprovokativně žonglující sučením paradoxu.

Pro všechny směry tradiční tantry ale platí, že své adepty (sg. tántrika nebo sádhaka) vede kcíli, kterým je ultimativní seberealizace vpodobě mókši či nirvány (vtantricko-buddhistickém kontextu).

Zastánci zmíněné teorie, podle níž má být tantrismus odvozen zvéd, obvykle argumentují poukazováním na některé hymny, jako je třeba déví súkta (hymnus opěvující bohyni) zRgvédy, rátrí sukta (opěvující Durgu), anebo poukazují na zmíněnou Atharvavédu.

Osobně zastávám názor, že hymny opěvující bohyně ve védách jsou spíše odvozeninou předvédských ideových systémů, majících kořeny vanimismu, šamanismu akultech bohyně matky, aže středověký tantrismus je spíše reakcionistickým navázáním na nativní tradice, které importovanému védskému náboženství předcházely akteré mocný védský proud částečně asimiloval.

Ostatně, podobně se to povedlo křesťanství na mnoha kontaktních styčnách spůvodními systémy víry, často označovanými jako pohanské.

Velmi dobře je tento jev viditelný na poli poměrně mladé tibetské tantry, která vtěluje staré šamanské praxe, specifika tradice bön, zIndie importovaný buddhismus apravděpodobně kašmírskou tantru, jež si lokálně apropriuje stejně jako nejeden vliv zdálněvýchodních filozofií, proudících zdruhé strany hor.

Znalec jógy má neustále uctívat ženskou sílu šakti podle učení tantrismu. Má uctívat matku, sestru, dceru, manželku avůbec všechny ženy. Při tomto uctívání má kontemplovat opodstatné jednotě moudrosti aprovádění teorie apraxe, mužského aženského principu (Advajasiddhi).[54]

Představa, že by tantra mohla být stejně hodnotnou součástí indické duchovní vybavenosti, jakou jsou třeba právě klasická jóga apatrimonium véd avédanty, je pro některé domácí badatele příslovečným trnem voku asolí vráně puristické cti.

Německý indolog Georg Feurstein (1947–2012) uvádí jako jeden příklad za všechny studie indického spisovatele Bhabaní Bhattačárji, který otantře hovoří jako onemoci. Je třeba říci, že není vše tantrou, co je tak nazýváno. Pro svou pestrost, mnohoznačnost av mnoha rovinách ivýstřednost se tantra leckdy stává jakýmsi formálním útočištěm, do něhož lze zahrnout prakticky cokoliv. Ne každá osobní revolta, otevřenost knávykovým látkám, volnému sexu amagickým experimentům je tantra. Iv soudobém poli praktikujících se atribut „tantrický“ používá velice volně anahodile. Nelze to kritizovat, protože vpodstatě každý vstup na pole jemnohmotné energetiky[55] (súkšma lóka / šaríra) lze zastřešit tantrismem, který jej nejvíce rozvinul. Na druhou stranu, ve většině tantrických proudů hraje zásadní roli iniciace tantrickým mistrem, ač spontánní iniciace (zevnitř) není ani zde vyloučena.

Patřím ktěm, kteří vkosmologii tantrismu vidí skrytý poklad. Příslovečný diamant, zformovaný pod velkým tlakem historického vývoje ataké mnoha projekcí vzniklých zneporozumění, podle nichž tantra odbočovala zhlavního proudu, který se vjisté době poněkud zakalil.

Tantra je pro mě sítí vnitřních map avýznamů, pulzujících věčným rytmem mystéria existence.

Ato vyžaduje opatrnost, pokoru, trpělivost aodvahu, jež jsou užitečnými společnicemi na cestě kní.

5.1

Ostrachu znekontrolovatelného

ao moci projekce

naučili jsme se

posedlosti ovládáním

aněkdy pro ni zapomínáme

na ochotu pochopit

chceme si ochočit přítomnost

azapomínáme se zjemnit do její plnosti

jaké by to bylo,

žít spolu ve snech

se stejnou platností,

jakou dáváme dnům

jaké by to bylo,

mluvit spolu vbásních

pro každé tohle atamto,

existuje ani to, ani ono

pro každé nahoře adole

napravo analevo

minimálně jedno uprostřed

dívají se

oči zhvězd

ptám se: kdo jsi?

odpovídají mi stejně

Téma rituálního znečištění, snímž se vIndii leckde setkáváme, narostlo vmnoha ohledech do rozměru kolektivní obsese, jejíž součástí je právě zautomatizované šermování symboly čistoty anečistoty. Výmluvně je tato problematika zachycena iv knize dokumentaristy Viliama Poltikoviče,[56] kde je zmíněna pouť kchrámu Kamakhja vÁssamu. Zde se poutníci klaní rituálnímu kamennému idolu menstruující bohyně, ke kterému mají přísně zapovězen přístup menstruující poutnice. Jsou vyloučeny právě kvůli argumentu údajného rituálního znečištění.

Antropologové spekulují nad prvotní příčinou fenoménu rituálního znečištění. Někteří ji spatřují spíše vmaterialistické doméně, tedy vrovině hygienických opatření aminimalizace rizik[57] spojených svyšší náchylností kinfekci, jiní zase vsymbolické rovině skrze omezení kontaktu snepředvídatelným fenoménem vnitřního krvácení jako kontaktem smystériem periodické ztráty životní síly.

(Hévadžratantra)

–démonizace temného pólu, který představuje strach zneznáma, nepřehledna apohlcení,

napij se

pij!

(Kathópanišad)

5.2

Ovejcích aslepicích

5.3

Kosmická hra sneměnným aproměnným – šiva ašakti

5.4

Vámáčára tantra – vlevo hleď

Table of Contents

Úvod

Prolog

1 Slunce a měsíc, dynamický klid a respekt ke komplementaritě

2 Šakti jako luna, síla noci, spodní proud ducha, cyklická inteligence

3 Šiva jako slunce, sestupná síla, linearita

4 Vstupní kontext: historické okénko

5 Tantra a jóga, jóga a tantra, tantrická jóga

5.1 O strachu z nekontrolovatelného a o moci projekce

5.2 O vejcích a slepicích

5.3 Kosmická hra s neměnným a proměnným – šiva a šakti

5.4 Vámáčára tantra – vlevo hleď