Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Iveta Ondriová, PhD., PhDr. Terézia Fertaľová, PhD.

Manažerská etika ve zdravotnické praxi

Hlavní autorka: PhDr. Iveta Ondriová, PhD.,
Fakulta zdravotníckych odborov Prešovskej univerzity v Prešove

Autorka: PhDr. Terézia Fertaľová, PhD.,
Fakulta zdravotníckych odborov Prešovskej univerzity v Prešove

Recenze: doc. PhDr. Mária Šupínová, PhD., Ing. Jarmila Dučaiová

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Cover Photo © depositphotos.com, 2021

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 8293. publikaci
Odpovědná redaktorka: Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 104
1. vydání, Praha 2021
Vytiskla TISKÁRNA V RÁJI, s.r.o., Pardubice

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

ISBN 978-80-271-4605-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-4604-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-1728-4 (print)

Věnování

Publikace je věnována vysokoškolským studentům, kteří se zabývají manažerskou etikou, jakož i ostatním čtenářům, které tato problematika zajímá.

Předmluva

Oblast managementu je dynamická a rychle se mění, podléhá různým změnám, které s sebou přinášejí i větší nápor na etické hranice při rozhodování a řízení manažera. Manažerská etika je profesní etika, která reflektuje morální hodnoty, principy, normy v profesi manažera a hodnotí jeho chování při provádění manažerských funkcí z etického pohledu. Představuje souhrn morálních požadavků, jež určují chování a vztahy charakteristické pro management. Manažerská etika prezentuje takový způsob řízení lidí, který je založen především na humánním chování, respektování lidské důstojnosti a odpovědném řízení s uplatňováním důležitých hodnot, jakými jsou spravedlnost, čestnost, tolerance, důvěra či objektivita. Mezi citlivé morální problémy, s nimiž se management setkává na různých úrovních řízení i v různých specializacích managementu, patří diskriminace, sexuální obtěžování, přijímání a propouštění ze zaměstnání, mobbing nebo bossing na pracovišti aj. Morální konflikty vznikají i v rámci interpersonálních vztahů managementu ke konkurenci nebo jejich vztahů k majitelům, zaměstnancům, spotřebitelům, zákazníkům, dodavatelům, k veřejnosti nebo státu. Problematika manažerské etiky je v současnosti intenzivně diskutována v kruzích odborné veřejnosti. I z tohoto důvodu předkládané učební texty v oblasti manažerské etiky nabízejí studentům hlubší a intenzivnější pochopení jejích základních východisek v praxi.

autorky

1Etika a morálka

Cíle

■Znát základní pojmy etiky a morálky.

■Identifikovat kritéria morálních vztahů v praxi.

■Znát základní funkce morálky.

Člověk si vytvořil etiku jako nástroj ke zkoumání toho, co je pro něj v praktickém životě důležité. Termín etika jako název vědního oboru odvozujeme od slova ethos. Tento pojem ve staré řečtině představoval obyčej, mrav, charakter nebo způsob myšlení. Slovo morálka má původ v latinském mós, mores, což označuje mrav, obyčej, charakter. V češtině se vedle termínu morálka používá termín mravnost. Morální stránka života člověka tvoří nedílnou součást jeho lidské existence (Gulášová, 2004). Každá lidská činnost se řídí určitými a obecně uznávanými pravidly. Nejde jen o formální normy, které představují zákony, směrnice nebo předpisy, ale v této souvislosti máme na mysli zejména dodržování etických norem a zásad v řízení a chování lidí v různých životních situacích (Klimková, 2016). „V nejširším pojetí můžeme etiku vymezit jako filozofickou vědní disciplínu o dobrovolném lidském jednání a chování s cílem určit, které aktivity lidí jsou dobré, správné a měly by být realizovány a které špatné a nesprávné a neměly by být konány. Etika tedy popisuje, posuzuje, doporučuje a určuje kritéria pro správnost nebo nesprávnost lidského konání“ (Mazák, 2010, s. 14). Podle Remišové (2011, s. 23) „morálka představuje souhrn norem, požadavků, pravidel, principů, jejichž prostřednictvím reguluje člověk chování k sobě samému, k jinému člověku, ke společnosti, skupině, ale také k přírodě“.

1.1Teoretické vymezení základních pojmů

Obsah morálky tvoří normy chování, motivy jednání, kritéria morálního jednání, morální hodnoty, formy mezilidských vztahů. Morálka požaduje prostřednictvím příkazů nebo zákazů, aby se člověk choval určitým způsobem (Gulášová, 2004). Kategorie etiky představují v morálce nejobecnější kladné a záporné hodnocení jeho chování a jednání v jednotlivých aspektech života. K základním kategoriím etiky patří morální dobro a morální zlo. Uvedené etické kategorie se dotýkají především lidské činnosti, vztahů a lidských charakterů. Souvisejí s potřebami, zájmy, motivy, jakož i s cíli morálního subjektu. Dobrem je tedy všechno to, co prospívá člověčenství jako celku. Jeho protikladem je zlo, které se chápe jako „nepřítomnost“ dobra v lidském životě nebo v přírodě, někdy také v kosmu (přírodní, kosmické katastrofy). Zlem jsou výsledky lidského jednání, které se vyznačují ničivou silou zaměřenou proti dobrému a hodnotnému, stejně jako samotné úmysly zlo provést (Kutnohorská, 2007).

Svědomí představuje morálně-psychologický mechanismus sebekontroly osobnosti. Je jedním z nejintimnějších osobních regulátorů chování člověka. Spolu s pocitem povinnosti, cti a důstojnosti umožňuje člověku uvědomit si svou morální zodpovědnost k sobě samému jako k subjektu morální volby, k jiným lidem nebo celé společnosti. Je mravním strážcem chování osobnosti v různých situacích zejména tehdy, když kontrola veřejného mínění neexistuje nebo je omezená. Normativní obsah svědomí je podmíněn postavením člověka ve společnosti, jeho místem v pracovní činnosti, profesionální orientací, duchovní kulturou, charakterem, temperamentem a dosaženými mravními zkušenostmi. Hlas svědomí není subjektivní svévolí, ale je výsledkem projevu souladu (nesouladu) morálních norem stanovených danou sociální skupinou a vnitřního mravního přesvědčení osobnosti o správnosti (morální pravdě) vlastního jednání.

Čest a důstojnost fixují vztah lidského individua a jeho prostředí k člověku jako nejvyšší hodnotě. Jevy, jež se za těmito kategoriemi skrývají, se jeví jako psychologické jevy (city spojené se sebepoznáním, osobnostním sebepotvrzením a osobnostním respektem či seberespektem). Život lidí je spjat se vzájemným plněním různých závazků, se vzájemnými očekáváními a vzájemným uznáním při jejich splnění. Čest představuje způsob plnění morálních závazků a požadavků. Je spojena s konkrétním společenským postavením člověka, s jeho sociální skupinou a vnitřním mravním přesvědčením osobnosti o správnosti (morální pravdě) vlastního jednání. Důstojnost je morální vztah člověka k sobě samému a společnosti k jedinci, jehož vědomí je formou sebekontroly osobnosti; na důstojnosti se zakládají požadavky jedince vůči sobě samému: jednat tak, aby člověk neponížil svou důstojnost (Gulášová, 2004).

1.2Morální vztahy a morální činnost

Morální vztahy představují vztah člověka k sobě, jiným lidem, sociální skupině, ke společnosti, vztah sociální skupiny k jednotlivci. Morální vztahy mají subjektivně-objektivní charakter. Jsou to vztahy, ve kterých se odráží dobro či zlo, spravedlnost či nespravedlnost, čestnost nebo nečestnost. Představují vztahy, které vyjadřují morální aspekt člověka a hodnotové aspekty lidského světa. Projevují se v systému morálních hodnot platných ve společnosti, v hodnotové orientaci, životním stylu, stereotypech jednání, vzorech životní činnosti, sankcích společností přijatých a realizovaných v morálních kodexech (Zámečník, 2009). Morální činnost je charakterizovaná přítomností volby, svobodou morálního výběru a dobrovolností jednání. Volba s sebou nese osobní odpovědnost. Lidskou činnost rozdělujeme na činnost s morálním významem, v níž se promítá hodnotový vztah k jiným lidem, uznání významu jejich zájmů, důstojnosti, osobnosti. Na druhé straně jde o činnost, která takové zázemí nemá a je morálně neutrální (Maxwell, 2002). Regulace morálního jednání lidí je ve společnosti řízena prostřednictvím veřejného mínění a svědomí. Veřejné mínění je tím významným činitelem, který koriguje chování lidí v intencích všeobecně uznávané a dodržované morálky. Plnění morálních požadavků na základě veřejného mínění se kontroluje všemi ostatními lidmi (Kutnohorská, 2007).

1.3Základní funkce morálky

Morálka je komplikovaný společenský jev, který zasahuje do všech oblastí života, např. i do politiky a práva, je součástí umění, filozofie a vědy. Prolíná se náboženstvím, dokonce celým praktickým jednáním člověka. Morálka plní ve společnosti více funkcí.

■regulativní funkce – patří mezi základní funkce morálky; tato funkce morálky směřuje k usměrňování chování jednotlivce v sociální skupině, jejímž je členem, nebo v širším společenském kontextu

■hodnoticí-imperativní funkce – je specifickou funkcí morálky; dvojrozměrnost této funkce (hodnocení – norma, imperativ) je jen zdánlivá; hodnocení toho, co považujeme za morálně cenné, se promítá do norem (imperativů) a imperativ je svým způsobem hodnocením; morální osvojování si skutečnosti představuje hodnotově-imperativní způsob osvojení si světa

■poznávací funkce – představuje funkci, ve které nejde o pravdu, ale o nalezení adekvátního, správného jednání

■orientační funkce – objevuje skutečnost, kterým hodnotám má dát člověk přednost, která linie chování je humánnější, vhodnější, a naopak, která je nevyhovující (Remišová, 2011)

■prognostická funkce – umožňuje pomocí ideálů odhalit žádoucí linii chování; je skrytá v citech, touhách, motivech, přáních či tušeních

■motivační funkce – je příznačná pro morálku; směřuje k motivování lidského chování

■informativní, komunikativní funkce – představuje morální kontakt lidí navzájem; kontakt minulosti s přítomností i perspektivou nesmírně obohacuje život člověka; poznáním, představivostí, intuicí a hodnocením vniká člověk do morálního světa druhého člověka; chápe ho, vnímá jeho hodnotový svět, motivy jeho konání, citové zázemí jeho chování a sám se obohacuje

■výchovná funkce – představuje hodnotové hierarchie a z nich plynoucí imperativy; učí člověka mravnímu jednání a stává se podstatným výchovným momentem při formování jedince (Kutnohorská, 2007)

Otázky do diskuze

1.Zamýšlejte se nad významem morálky ve společnosti.

2.Konfrontujte základní pojmy etiky a morálky.

3.Identifikujte kritéria konkrétních morálních vztahů v praxi.

2Úvod do manažerské etiky

Cíle

■Seznámit se sosobností manažera, ovládat etické minimum manažera.

■Seznámit se spojmem autorita manažera.

■Poznat osobnost manažera ve zdravotnictví aošetřovatelství.

■Popsat systém manažerské etiky.

■Znát základní východiska manažerské etiky.

Management je proces, který se skládá ze vzájemně propojených společenských atechnických funkcí ačinností. Existuje mnoho definic, které charakterizují pojem management. Vsoučasnosti převládá následující definice: „Management je ucelený soubor ověřených přístupů, metod, názorů, jakož ivynakládání úsilí řídicích pracovníků – manažerů, kteří využívají finanční, lidské, materiálně technické, informační ačasové zdroje tak, aby bylo dosaženo určitého, předem definovaného cíle“ (Bednár, 2019, s. 34). Pojem management pochází zanglického slova manage – řízení, vedení, vládnutí, správa. Slovo management má několik významů: představuje určitý způsob vedení lidí, je předmětem výzkumu, je vědní disciplínou, představuje schopnost ačinnost člověka. Manažer je profesionální řídicí pracovník, který koordinuje zdroje (lidské, finanční, fyzické, informační), vykonává funkce (plánování, organizování, vedení, kontrola), rozhoduje (implementuje rozhodování) adohlíží minimálně na jednoho nebo více lidí (Sedlák, 2007). Jeho posláním je dosahovat zisku aprofitu pomocí efektivního řízení. Druhá stránka každé profese je stránka morální, jejímž vyjádřením je dobrý étos povolání, to znamená zaujetí pozitivního postoje kpovinnostem aúkolům vpovolání. Ztoho zároveň vyplývá odpovědnost řídicího pracovníka. Za manažera se pokládá každý pracovník, který má bezprostřední podřízené, člověk vykonávající všechny funkce managementu. Pojem manažer je velmi frekventovaný vmnoha oborech lidské činnosti. Manažer je nositelem určitého spektra vlastností ačinností, jimiž disponuje při provádění své pracovní pozice. Manažer by měl být svým chováním ajednáním příkladem pro ostatní, protože významně ovlivňuje jejich hodnoty, přenáší pravidla etiky na pracovní skupinu (Remišová, 2011). Hodnotami vtomto pojetí rozumíme způsoby chování ajednání. Hodnoty zaměstnanců se mohou týkat práce, jistoty postavení vorganizaci, osobního rozvoje, peněz, spolupracovníků, odpovědnosti, pracovního výkonu. Jednotlivci si určují hierarchii hodnot vsouladu sprostředím, ve kterém pracují, žijí abydlí. „Do tvorby hodnotového systému jedinca sa premietajú určité faktory jeho príslušnosti kpopulačnej minorite, prípadne etnické charakteristiky“ (Turček, 2003, s. 17).

2.1Subjektivní předpoklady pro výkon manažerské práce

Na základě zkoumání úspěšných technik rozvoje osobnosti manažerů odborníci dospěli kzávěru, že je důležitý talent společně svědomostmi. Imezi manažery jsou osobnosti, které nemají předpoklady pro manažerskou práci navzdory výborným znalostem. Jsou však itací, kteří nemají ukončené vysokoškolské vzdělání ajsou vřízení organizací úspěšní. Dva manažeři, kteří studují tentýž materiál ařeší tentýž problém, se rozhodují různě (Gladkij akol., 2003). Na osobnost kvalifikovaného manažera se kladou požadavky, jakými jsou vysoká odborná aintelektuální úroveň (spolehlivost, odpovědnost, samostatnost, pracovní samostatnost, tvořivost, připravenost, ochota se vzdělávat, otevřenost knovým poznatkům ainformacím); zvládnutí metod řízení asociální dovednosti (schopnost komunikovat, orientovat se vsociálních situacích, vést abudovat týmy, efektivně spolupracovat). Ikdyž neexistuje vzor manažera, který má předpoklady pro všeobecné uplatnění ve všech řídicích situacích, je možné kombinací vlastností úspěšných manažerů najít společné charakteristiky, které se od manažera očekávají.

Osobnostní vlastnosti úspěšného manažera

■motivační vlastnosti – kvýznamným motivačním vlastnostem manažera patří především zájem opráci slidmi, zaměření se na splnění úkolů, preference interakcí, láska kpovolání, pozitivní vztah kpráci

■odborné předpoklady – manažer při výkonu svého náročného povolání potřebuje především kvalitní odborné vlohy, kvalifikační předpoklady, které vytvářejí schopnost stimulovat lidi, schopnost přijímat rozhodnutí, odborně zaujmout erudované stanovisko ke vzniklým problémům

■charakterové vlastnosti – vytvářejí morální profil osobnosti manažera; řadíme sem především odpovědnost, důslednost, pracovitost, disciplínu, čestnost, spravedlnost, kritičnost asebekritiku, morálně-volní vlastnosti, přátelskost, spolehlivost či rozhodnost (Dytrt, 2008)

■komunikační schopnosti – vytvářejí udobrého manažera předpoklad pro schopnosti předcházet problémovým akonfliktním situacím; potřebná je schopnost empatie, poznávací schopnosti, sociální senzibilita aadaptabilita, otevřenost ačestnost, schopnost aktivního naslouchání

■složitější psychologické dimenze – mravní acitová zralost, schopnost vést lidi, extravertnost aasertivita vchování, psychická odolnost, emoční stabilita

■inteligence azručnost – být dostatečně šikovným, zručným, bystrým, vzdělaným pro aktivitu, činnost, práci, kterou chce dělat; pochopit cestu kvlastnímu štěstí aseberealizaci není jednoduché; je třeba se ktomu dopracovat vlastními zkušenostmi znejpragmatičtější univerzity světa, kterou je život sám; to však není možné bez dostatečného rozvoje inteligence; základem přirozené inteligence je schopnost umět zjednodušovat auplatňovat zdravý selský rozum

■emocionální stabilita – pokud by byl manažer emocionálně méně stabilní, byl by více náchylný knezdaru, protože emocionálně méně stabilní jedinci selhávají iv pragmatickém selfmanagementu, který je základním limitem na cestě ke štěstí, pohodě aúspěchu; emocionálně nestabilní lidé jsou více náchylní kúzkosti, depresi ahypochondrii; ne jen ten, kdo je fyzicky silný, musí vždy zvítězit; lidé se silnou vůlí jsou schopni vydržet nezbytný stres, který život přináší jak vsoukromé, tak vpracovní oblasti; méně stabilní lidé to zvládají mnohem hůře (Agafonová, 2006)

■svědomitost avnitřní motivace – úspěch při hledání optimálního osobního modelu trvalé pohody vyžaduje tvrdou práci na sebezdokonalování; vžádném případě nemůže podcenit ani oklamat osud; svůj díl povinností při uvedené aktivitě musí dokázat poctivě „odmakat“

■čestnost – je především obrovská vůle být odpovědným aposuzovat věci objektivním, spravedlivým způsobem, tedy takovým, který není nečestný; lidé obdivují lídry, guru, filozofy ihrdiny; obdivují vzory sjasným morálním kodexem, sodvahou podle toho jednat ažít; čestnost je základem pro loajalitu kfirmě, kterou každý manažer od svých pracovníků očekává (Kratz, 2005)

■odvaha – schopnost čelit riziku; ke schopnosti ujít dlouhou cestu mnoha lidem chybí především odvaha arozhodnost; skuteční lídři jsou odvážní, stateční, akdyž riskují, tak podstupují přijatelné apřiměřené riziko (umět zdravě riskovat); manažer musí dokázat řídit nejen jiné, ale zejména sám sebe

■sociální vztahy – dobrý vůdce disponuje schopností být společenským, mít kvalitní kontakty sdruhými lidmi; za nepřijatelné vkontextu sociálních vztahů se umanažera pokládají prvky klientelismu, tedy preferování lidí spříbuzenskými vztahy nebo přátelstvím; takto determinované vztahy apozice jsou lidmi pojaté negativně

■osobní předpoklady, atraktivita a charisma – tyto vlastnosti jsou mimořádným zdrojem moci; člověk se však vyvíjí amění; tento proces je urychlován právě vlivem získané moci, bohužel málokdy klepšímu; kouzlo osobnosti či charisma mohou manažerovi významně pomoci oslovit podřízené; při nepřiměřeném sebevědomí se však mohou stát zdrojem nezvládnutí, ba dokonce zneužití moci (Hanáčková, 2008)

Etické minimum manažera

■Být odpovědný ve vztahu ke všem zainteresovaným skupinám.

■Rozeznat dobro od zla, morálně správné od morálně nesprávného.

■Jednat čestně.

■Zůstat sám sebou anestylizovat se do pózy někoho jiného.

■Být empatický kproblémům jiných lidí.

2.2Autorita manažera

Pod autoritou manažera rozumíme všeobecně uznávanou azaslouženou důvěru manažera, tedy přirozený vliv manažera na zaměstnance, který vyplývá zúcty kněmu, vážnosti auznání jeho manažerských schopností (Bělohlávek, 2005). Autorita manažera může mít dvojí podobu. Vprvní řadě je to autorita formální, která je dána postavením manažerů organizací ilegitimním přidělením pravomoci aodpovědnosti. Autorita neformální vyplývá zuznání jeho schopností, chování ajednání manažera spodřízenými.

Všeobecná doporučení pro posilování autority manažera

■Starat se oodbornou kvalifikaci, neustále se vzdělávat, nepřisvojovat si zásluhy jiných.

■Pracovní morálka manažera by měla být minimálně stejná, jaká se požaduje upodřízených.

■Důsledně aspravedlivě vyžadovat plnění stanovených úkolů, reagovat na jednání všech pracovníků ve stejných situacích stejně, osvojovat si posilování autority manažera vsituacích stejně, nefavorizovat vybrané spolupracovníky.

■Dodržovat nejen zákonné principy, ale inepsané zásady morálního chování, dodržovat sliby, nedávat takové, které nelze splnit.

■Projevovat zájem opráci podřízených, ale také ojejich pracovní aosobní problémy (Beňo, 2003).

2.3Manažer ve zdravotnictví aošetřovatelství

Zdravotnictví amanagement zdravotnictví v21. století čelí nadměrně vysokým požadavkům ze strany pacientů, vlády, zdravotnických organizací ataké ze strany neustále se rozvíjející vědy. Na základě těchto nároků se stále musí rozvíjet adržet krok sdnešní dobou. Tyto skutečnosti mají na jedné straně pozitivní efekt na zdravotnictví, ale někdy nelze tyto potřeby uspokojit kvůli nedostatkům potřebných financí avzdělávání lidských zdrojů zdravotnických organizací.

Ředitel nemocnice je vůdcem celé zdravotnické organizace. Osoba na této pozici rozhoduje opodstatných záležitostech týkajících se organizace asystému nemocnice, resp. zdravotnického zařízení. Odpovídá za hospodářské výsledky zdravotnického zařízení, za úroveň poskytované zdravotní péče aza implementování adodržování legislativních ainterních předpisů. Podává apřehodnocuje návrhy na zlepšení hospodářských výsledků azvýšení kvality poskytované zdravotní péče. Kčinnostem ředitele nemocnice patří ivedení, motivování ahodnocení podřízených zaměstnanců, dále vedení obchodních jednání ataké reprezentování zdravotnického zařízení vmédiích (Agafonová, 2006).

2.4Moderní management vošetřovatelství

2.5Východiska manažerské etiky

Subsystém

Přínos