Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Markéta Gerlichová, Ph.D.

MUZIKOTERAPIE V PRAXI
Příběhy muzikoterapeutických cest
2., přepracované a doplněné vydání

Recenzenti:
PhDr. Jana Procházková
Doc. Mgr. Jiří Kantor, Ph.D.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2021
Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7902. publikaci
Obrázky včetně obálky Magdaléna Martinovská
Odpovědná redaktorka Bc. Gabriela Glezgová
Sazba a zlom Josef Lutka
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 168
2. vydání, Praha 2021

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, fi rem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-4039-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-4038-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-1791-8 (print)

Knihu věnuji svým rodičům …

Pár slov úvodem…

Jsem přesvědčena o tom, že umění, a hudba asi nejintenzivněji, přináší člověku nejen radost, odpočinek a možnost uzdravování, ale též zážitky nalézání krásy a smyslu života. Dodnes si živě vybavuji tu intenzivní a hlubokou radost, kterou jsem prožívala jako malé dítě, když jsme doma zpívali či jinak muzicírovali. Dalším silným zážitkem bylo prožívání sounáležitosti s vrstevníky při společných chvílích s písněmi. Okamžiků, kdy jsem si uvědomila, že hudba je něco silného, hlubokého, ale přesto ne zcela uchopitelného, bylo mnoho. Hudba nikdy nechyběla při mých důležitých životních událostech a slavnostních chvílích. Také v klinické praxi jsem byla mnohokrát svědkem toho, jak hudební prvky pomohly přiblížit k sobě například rozhádané manželské páry, nalézt cestu k sobě samým u jednotlivců či umožnily vyjádřit se lidem, kteří jsou nějakým způsobem zdravotně znevýhodněni a nemohou se verbálně projevit.

Síla hudby je opravdu velká a myslím si, že i když dnešní vědecké poznatky o vlivu hudby na člověka a lidský mozek odkrývají stále více, mnoho ještě zůstává zahaleno rouškou tajemství.

O čem kniha chce být…

Kniha by chtěla být především o praktických zkušenostech s muzikoterapií. Dále pojednává o základních tématech, která jsou pro muzikoterapeutický proces podstatná. Najdete v ní mimo jiné příběhy osob, které muzikoterapie po určitou část jejich života doprovázela.

Ráda bych přiblížila obor muzikoterapie širší veřejnosti a poukázala na to, že určitou míru hudebnosti má každý z nás. Zároveň bych chtěla poskytnout odborné veřejnosti konkrétní příklady muzikoterapeutické práce s různými typy osob a nejrůznějšími terapeutickými cíli.

O čem kniha není…

Kniha nemá být vyčerpávajícím přehledem muzikoterapeutických modelů či metod, analytickou publikací či učebnicí se striktním výkladem. Neklade si za cíl popsat všechny muzikoterapeutické přístupy, metody a techniky a tvořit encyklopedii oboru.

Poznámka

Uváděné příklady a příběhy jsou psány s plným respektem k osobám, kterých se týkají. Jsou tedy pozměněny tak, aby chránily osobnosti jednotlivých účastníků terapií za současné snahy vystihnout podstatu terapeutického procesu a účinku.

Poděkování

Kniha by nevznikla bez podpory řady skvělých a nápomocných lidí, kterým oprávněně patří moje poděkování. Ráda bych vzdala hold těm, kteří mou životní cestu různými způsoby obohatili, především bych chtěla poděkovat svým životním učitelům. Předně svým rodičům, kteří mi předali lásku k hudbě, citlivost k lidem a snahu na sobě stále pracovat. V oblasti rehabilitačního lékařství panu profesorovi Janu Pfeifferovi, zakladateli kliniky, za jeho erudici, sdílnost, skromnost a životní moudrost. Poděkování náleží také prof. MUDr. Olze Švestkové za velkou energii, optimismus a rozhled, s jakými rehabilitační kliniku VFN v Praze vedla.

Výborné učitele jsem také potkala na katedře hudební výchovy PedF UK při studiu speciální pedagogiky. Z těch děkuji především dr. Aleně Tiché a doc. Jaroslavu Herdenovi za zprostředkování lidského přístupu a kvalitní metodiky při výuce. Za rozvoj mé muzikoterapeutické odbornosti patří můj dík Josefu Krčkovi, jež (nám, studentům muzikoterapeutické školy Musica Humana) uměl předat mnohem více než jen znalosti a dovednosti, ale též pohled na člověka jako na „umělecké dílo“. Moje poděkování patří také belgickému muzikoterapeutovi prof. Jos de Backerovi, který mi umožnil stáž na jeho klinice a účastnit se i výuky muzikoterapie na Katolické univerzitě v Lovani. Ráda bych chtěla poděkovat paní dr. Heidi Fausch, švýcarské muzikoterapeutce, jejíž vhled do terapeutického procesu a propojení metodiky psychodramatu a muzikoterapie mě velmi oslovil. Další významnou muzikoterapeutkou, kterou jsem mohla osobně poznat, byla dr. Chava Sekeles z Izraele, která se věnovala celou svou bytostí muzikoterapii pro oběti násilí. Děkuji také kanadské muzikoterapeutce dr. Heidi Ahonen, u které jsem získala náhled na metodiku supervize v muzikoterapii, tak, aby byla více podpůrná a hojivá než obtěžující. Také bych chtěla poděkovat profesoru Wolfgangu Mastnakovi za jeho účast při podpoře české muzikoterapie, kterou svým rozhledem v mnoha oborech a osobní otevřeností pomohl zkvalitnit. Obrovský dík patří paní dr. Yvonně Lucké, která (kromě toho, že je průkopnicí metody Pesso-Boyden psychomotorické psychoterapie v ČR) je velmi moudrou ženou s vhledem do mnoha vrstev terapeutických procesů.

Děkuji také všem kolegům z Kliniky rehabilitačního lékařství 1. LF UK za vstřícný postoj k rozvoji oboru muzikoterapie na klinice, protože v prostředí českého zdravotnictví jde bezpochyby stále o ne příliš zavedený přístup. Přednostce kliniky MUDr. Yvoně Angerové děkuji za to, že kliniku vede dále v duchu výše zmíněných předchůdců a s velkou neurorehabilitační erudicí. Za vstřícnost k muzikoterapeutickému oboru a psychosomatický vhled do problematiky patří dík primářce MUDr. Natálii Šebkové. Kolegyni Bc. Anetě Křivánkové děkuji za skvělou spolupráci a ochotu se v muzikoterapii vzdělávat.

Ráda bych vyjádřila díky také celé řadě mých přátel, kteří byli ochotni se mnou diskutovat či číst a kritizovat část textu. Především děkuji Magdaléně Martinovské, která darovala do knihy své kresby. A na závěr bych chtěla velmi poděkovat mé rodině, především manželovi Jiřímu, bez jehož pochopení bych tuto práci nemohla vykonávat.

Pár slov úvodem k druhému vydání…

Během doby, která uplynula od prvního vydání této knihy, jsem získala celou řadu podnětů od pacientů, absolventů kurzů, studentů i dalších čtenářů knihy. Sbírala jsem jejich poznámky, všímala si často kladených otázek a zároveň se snažila podchytit nové poznatky. Zažila jsem řadu inspirujících setkání, účastnila se několika kongresů a četla jsem velmi zajímavé knihy i výsledky výzkumů v oboru. Důležité byly také příběhy konkrétních pacientů či klientů z muzikoterapeutických setkání.

V tomto vydání se snažím opravit nepřesnosti a doplnit chybějící souvislosti. Do knihy tak přibyly dvě nové kapitoly zaměřené na různé muzikoterapeutické přístupy, metody a techniky. Mají napomoci získání barvitého pohledu na obor muzikoterapie, poukázat na hlubší prameny toho kterého přístupu a podat lepší přehled o stavu muzikoterapie v zahraničí.

Obor muzikoterapie se také během doby posunul. Vědecká zkoumání jsou podrobena přísnému hodnocení a je potěšením, že řada prací obstála v hodnocení Cochrane Collaboration Review (EMTC-Cochrane 2020). U nás bylo zpracováno velké množství bakalářských, magisterských i doktorských prací, které se muzikoterapií zabývají. Na Univerzitě Palackého v Olomouci je již možné muzikoterapii studovat v magisterském studiu! A ráda bych tímto poděkovala doc. Jiřímu Kantorovi za jeho velké úsilí, díky kterému tento studijní obor zde vznikl. Velice mě také těší, že výsledkem usilovné práce řady dalších muzikoterapeutů je rozšíření odborného i laického povědomí o našem oboru v České republice.

Bohužel nás také během tohoto času opustily některé známé a vážené osobnosti z mého pracoviště i muzikoterapeutické obce (prof. Jan Pfeiffer, prof. Olga Švestková, dr. Chava Sekeles, dr. David Aldridge, dr. Marianne Muteskjö, …) – což je pro mě o to smutnější, že jsem je dobře znala.

Ráda bych poděkovala všem mým skvělým kolegům jak z kliniky, tak z muzikoterapeutické asociace CZMTA, neboť týmová spolupráce je vždy velkým přínosem. Děkuji také dr. Jaroslavě Kotůlkové, za její cenné připomínky k textu knihy. Velký dík patří i mému manželovi a mému synovi za podporu při dokončování tohoto druhého vydání.

Dovolte mi popřát muzikoterapii další úspěšný rozvoj s napojením na evropské a světové trendy, v atmosféře vzájemného naslouchání a obohacování. Přála bych si, aby i vydání této knihy k tomu přispělo.

1Muzikoterapie

1.1Působení hudby načlověka

„Síla hudby sjednocovat aléčit... je obrovská. Je to ta nejhlubší nechemická léčba.“

Oliver Sacks, Awakenings

Lidstvo je shudbou neodmyslitelně spjato. Vždycky tomu tak bylo apravděpodobně tomu tak bude inadále. Účinek hudby je natolik všestranný, že působí načlověka bez ohledu napůvod, etnickou skupinu, náboženství nebo politickou příslušnost. Hudba pomáhá vyjádřit emocionální, fyzický imentální stav, umožňuje osobní prožívání nejen radosti abolesti.

Než se podíváme nakonkrétní objektivní fakta, která provázejí vliv hudby načlověka, nechme promluvit umění slova ohudbě ústy Lorenza vKupci benátském:

„... To proto Orfeus mohl písní pohnout

stromy akameny apovodněmi.

Nic není hrubé, tvrdé, vzteklé dost,

aby to hudba nedovedla změnit.

Člověk, co nemá vsobě milost hudby,

jehož se netkne soulad krásných tónů,

je schopen zradit, vraždit, krást aplenit

ajeho duch je ztemnělý jak noc,

podsvětí černé vládne jeho touhám...“

(The Merchant of Venice, vpřekladu Martina Hilského, s. 301).

Básnický obraz Williama Shakespeara krásně znázorňuje jednu zvlastností působení hudby načlověka – zušlechtění jeho charakteru. Hudba má však mnohé další rysy: umí povznést apotěšit, ale také pomoci prožít smutek. Má moc nás aktivovat izklidnit, dodat vojsku odvahu či podtrhnout slavností ráz události. Jak nanás hudba vté které chvíli působí, záleží namnoha faktorech, především najejím tempu, dynamice, harmonii, ale imelodii abarvě tónů. Taktéž nás ovlivňují naše zkušenosti aasociace.

Všeobecně přinášejí skladby vtempu andante („krokem“, cca 64 dob zaminutu) pocit klidu auvolnění. Naopak skladby vtempu allegro vivace („rychle, živě“), které jsou vtempu okolo 152 dob zaminutu, vyvolávají pocity radosti, nadšení avitality. Vzrušující skladba hraná například con fuoco („sohněm“) má stimulující účinek: zrychlí se srdeční frekvence, krev proudí rychleji, otevírají se kapiláry, rozšiřují se zornice. Při poslechu skladby vuklidňujícím rytmu dochází naopak mimo jiné kezpomalení srdeční činnosti, krevního oběhu idechu akezúžení zornic.

Hudební prožitek však nelze chápat jako pouhou reakci nahudební podněty. Fyziologické změny, které jsou způsobeny vlivem hudby, jako je změna rytmu dýchání, krevního tlaku, elektrického odporu kůže,zornic azměna aktivit vmozku se dnes již dají objektivně změřit pomocí nejmodernějších zobrazovacích metod: funkční magnetické rezonance (fMR), pozitronové emisní tomografie (PET) či elektroencefalogramu (EEG). Čím vším tedy nasloucháme?

Hudba působí nacelou osobnost člověka anasloucháme jí doslova každou buňkou našeho organismu. Naše tělo se tak podobá obrovskému rezonančnímu hudebnímu nástroji. Zajímavé je, že iodnarození neslyšící lidé mají podobné reakce. Mozkové vlny rozeznáváme podle vyšetření EEG jako vlny beta (13–30 Hz), které jsou jakýmsi vnějším ukazatelem běžného bdělého stavu vědomí; vlny gama (25–100 Hz) pak ukazují zesílenou koncentraci apozornost (či silný stres, úzkost, reakce namezní situace). Vlny alfa (7,5–12,5 Hz) indikují zklidněný stav běžný těsně před usnutím či při relaxaci, který je spojen světší produkcí endorfinů, tzv. hormonů štěstí. Zvuk bubnu aktivuje mozek nafrekvencích 4–7 Hz, což odpovídá EEG frekvenci théta (meditace, intuice, paměť); ještě níže (0,5–4 Hz) je pak pásmo delta (hluboký spánek, útlum pozornosti aregenerace). Nanás ale působí více akustických podnětů. Člověk se nachází voceánu vibrací ane vše je mozek schopen prostřednictvím sluchu registrovat. Zvuk slyšíme vrozmezí zhruba od16 Hz do20000Hz, což je poměrně malá část znašeho zvukového vnímání. Zvukové vlny ale působí nacelý organismus.

Hudba se dá přirozeně analyzovat nasložku melodickou, rytmickou, dynamickou aharmonickou. Naprvním místě uveďme vliv rytmu načlověka. Rytmus je nesmírně důležitý pro zdravý vývoj člověka, například vzpomeňme rytmus bdění aspánku nebo rytmus ročních období. Prožívání rytmu cyklů vpřírodě ivživotě člověka je podstatné pro úspěšný vývoj pohybu, řeči itřeba psaní. Rytmus je zmíněn vevšech kapitolách této knihy. Harmonická složka hudby působí celkový soulad, otom více vedruhé kapitole. Většina lidí vnímá harmonickou hudbu jako libou zcela přirozeně, podobně jako zvuky zpřírody: zpěv ptáků, šumění stromů, bubnování deště, bzučení hmyzu, zurčení potůčku apodobně. Melodii tvoří jednotlivé tóny, je příběhem, myšlenkou, cestou. Barva tónu ahlasu je také velmi ovlivňujícím hudebním aspektem. Slyšitelné zvuky dokážeme vnímat uchem icelým tělem.

Působení hudby nanaše tělesné systémy závisí naaktuální náladě, temperamentu či přístupnosti daného jedince, ale také nanašich zkušenostech aprostředí. Preventivní funkce hudby má významný efekt pro každého, udětí však bývají dopady vlivu hudby zpravidla nejcitelnější. Zprostředkovat dětem hudbu vhodným způsobem – těm nejmenším především zpívat – je důležité pro jejich zdravý emoční arozumový vývoj, rozvoj komunikace, sebepojetí, sociálních vazeb, rytmu, pohybu ařeči.

Existuje „Mozartův efekt“?

Jeden zdůležitých objevů voblasti vlivu hudby načlověka nese jméno slavného skladatele avirtuózního klavíristy. Jedná se opředpoklad, že Mozartova hudba příznivě ovlivňuje některé kognitivní funkce: Krátkodobě zlepšuje proces učení, paměť avýkonnost vprostorové představivosti. Díky zveřejnění výsledků zajímavých výzkumů se tak vespolečnosti oživuje zájem ohudební vzdělání. Zmiňme nejdůležitější výzkumy vtomto ohledu (čerpáme ze shrnujícího článku Thomase Hallyho (2009)):

Kzásadním závěrům došla mimo jiné dr.Frances Rauscherová ajejí kolegové zkalifornské univerzity: „Vysokoškoláci poposlechu 10 minut Mozartovy sonáty D-dur (pro dva klavíry) dosahují vtestu prostorové inteligence o8–9 bodů lepších výsledků než vpřípadech, kdy nic neposlouchali. Toto »zvýšení IQ« trvalo jen 10 až 15minut. Někteří psychologové nebyli schopni tento efekt spolehlivě určit, jiní jej potvrdili. Dr.Rauscherová zdůraznila, že Mozartův efekt se váže pouze naprostorové myšlení aprostorovou představivost, nikoliv nainteligenci obecně.“

Zkoumaly se rovněž malé děti: „Vevýzkumu školních dětí bylo zjištěno, že ty, které alespoň půl roku cvičily hru nahudební nástroj, si vedly o30% lépe než děti stejného věku, které půl roku navštěvovaly počítačové kurzy pro děti nebo které neabsolvovaly žádnou zvláštní průpravu. Zlepšení bylo opět vidět hlavně naprostorovém myšlení aprostorové představivosti. Mozartův efekt tentokrát vydržel 24 hodin, což je připisováno délce tréninku apružnosti mladého mozku.“ Je obecně prokázáno, že zlepšení prostorového myšlení má podstatný vliv nazlepšení matematických schopností.

Zajímavé pokusy prováděl iE. Glenn Schulenberg zUniversity vTorontu: „Nabídl šestiletým dětem vtorontském regionu zdarma týdenní kurzy zpěvu či hry naklavír naKrálovské konzervatoři (Royal Conservatory of Music). Třetina dětí zahrnutých dostudie navštěvovala kurzy herectví, zatímco další skupina šestiletých nebyla nijak speciálně vedena. Před započetím studie byly děti otestovány zapoužití stupnice Wechsler Intelligence Scale for Children (WISC). Potěchto testech nastoupily děti doškoly abyly vyučovány voddělených skupinách. Při přechodu zprvního dodruhého ročníku byly děti opět testovány. Všechny se zlepšily vprůměru minimálně o4,3 bodu. Schulenberg připisuje toto zlepšení »pouze školní docházce«. Děti, které se učily zpěvu či hře naklavír, se však zlepšily ještě více, ato o7 bodů, jinými slovy o2 až 7 bodů více než děti zherecké průpravy či děti bez speciální přípravy.“

Schulenbergova studie dokazuje, že Mozartův efekt rozvíjí obecnou inteligenci, nikoliv jen prostorovou inteligenci: „Nárůst byl sice malý, ale patrný“. Hally dále píše: „Dřívější práce dr.Rauscherové se zaměřovaly pouze naprostorovou inteligenci anepočítaly smožným efektem nacelkové IQ. Rauscherová věří, že porozumění hudbě (zejména dovednost převádět symboly vezvuky) je přenosné nadalší schopnosti, jelikož sdílejí podobné nervové cesty. Oba zmínění vědci doporučují, aby výuka hudby byla součástí studijních plánů.“ Zde je třeba podotknout, že některé země již kladou velký důraz nahudební výuku vrámci základního vzdělání. Nahudbu vrámci základní školy se více dbá například veŠvýcarsku, Nizozemsku, Japonsku nebo Jižní Koreji.

Hally také zmiňuje dr.Gordona Shawa, spolupracovníka dr.Rauscherové, který hudbu považuje zabránu kvyšším mozkovým funkcím. Podle něj nám hudba pomáhá pochopit, jak mozek funguje amá pozitivní vliv nanaše myšlení akreativitu. Zmiňuje jeho knihu Myslete naMozarta (Keeping Mozart in Mind), vníž dr.Shaw popsal svůj pětadvacetiletý výzkum azhodnotil také práce ostatních autorů týkající se vlivu hudby namozek člověka.

Zajímavé jsou rovněž výzkumy prováděné lékařem Lewisem Thomasem, který testoval uchazeče ostudium medicíny: „Zjistil, že ze všech studentů měli největší úspěšnost ti, kteří se vminulosti věnovali hudbě – plných 66 %. Oddělená studie sedmi apůl tisíce vysokoškoláků ukázala, že studenti, kteří se věnovali hudbě, rozuměli ze všech nejlépe psanému textu, ato lépe než studenti angličtiny, biologie, chemie imatematiky.“ Pozitivní účinky naemoce arozvoj člověka potvrdila rovněž studie zUniversity of Texas, pro kterou se nechalo testovat 362 studentů prvního semestru: „Studenti, kteří se zabývali hudbou, se dokázali lépe srovnat súzkostmi čiproblémy salkoholem avyšli obecně emočně zdravější než jejich kolegové. Měli také více sebevědomí před, ale iběhem zkouškového období.“

1.2Vliv zvuku

Fyzikální podstata zvuku se popisuje encyklopedicky jako: „… mechanické vlnění šířící se pružným prostředím (plyny, kapaliny, pevné látky), které je schopno vyvolat sluchový vjem. Frekvence tohoto vlnění, které je člověk schopen vnímat, jsou značně individuální aleží vintervalu přibližně 16 Hz až 20000 Hz.“ (Všeobecná encyklopedie Diderot 1998; 701)

Čím je zvuk nižší (odborně řečeno má menší frekvenci), tím je délka vlny delší. Větší délka vlny avětší akustická energie znamená větší mechanickou sílu vlny, atedy intenzivněji vnímatelnou vibraci. Když uslyšíme například zvuk hromu nebo stojíme vblízkosti projíždějícího vlaku, vevětší nebo menší míře vnímáme zvuk celým tělem. Je to také jeden zdůvodů, proč upřednostňujeme živý divácký zážitek před sebekvalitnějším záznamem. Hudební koncert tedy vnímáme nejen sluchem, ale doslova celým tělem. Jedná se oprožitek, kterému se záznam stěží vyrovná.

Základem pro vznik zvuku je vibrace těles či hmoty. Jedná se okmitající molekuly tvořící zvukovou vlnu, která následně prochází prostředím. Akustická informace postupuje zperiferní části sluchového orgánu docentrální nervové soustavy specifickou sluchovou dráhou avmozku je zpracována. Při poslechu hudby postupuje zvuková informace domozkové kůry korovou ipodkorovou cestou. Reakce nazvuk se vsomatické sféře projevují změnou svalového napětí, případně svalovou činností. Při rytmické hudbě pak můžeme ulidí pozorovat kývání hlavou, někdy icelým tělem, bubnování prsty dotaktu či rytmické pohyby nohou.

Byť zvuky vnímáme nejen sluchem, pro slyšící osoby hraje sluch důležitou roli. Jak tedy funguje slyšení? Neurofyziolog prof.Josef Syka (2010) tento proces popisuje následovně: „Podobně jako všechny ostatní zvuky, tak ihudbu vnímáme prostřednictvím receptorů, které jsou uloženy vevnitřním uchu. Podráždění, které vznikne vreceptorových buňkách, se dál přenáší navlákna sluchového nervu aznich nadalší etáže sluchové dráhy. Informace projde pěti převodními jádry, až nakonec vstoupí domozkové kůry.“ Při vnímání hudby také odlišně funguje levá apravá hemisféra mozková, přesněji sluchová kůra, která je součástí spánkového laloku: „Pravá hemisféra je, zjednodušeně řečeno, velmi důležitá pro melodii, levá hemisféra je podstatná pro rytmus ařečové funkce.“ Toto rozdělení dominance hemisfér platí asi u90 % osob.

Při vytváření ivnímání hudby je kromě celého těla dominantní zapojení mozku. Některé aktivity spojené sprovozováním či poslechem hudby již vědci vysvětlili, ale mnohé nadále zůstává neprobádané. Pro terapeutické využití hudby je třeba zdůraznit její podstatný vliv nalimbický systém. Toto komplexní uskupení mozkových struktur ležících postranách thalamu je naším centrem emocí. Zlimbického systému jmenujme především amygdalu, kde se ukládají vzpomínky spojené spocity, atedy istím, zda vnímaný zvuk cítíme jako libozvučný, či nikoliv.

Anatomické útvary, které jsou zodpovědné zavnímání zvukových vibrací celým povrchem těla, se nazývají taktilní neboli hmatové receptory. Jsou uloženy veškáře, což je vrstva kůže skládající se zpojivové tkáně. Kdyby byly tyto receptory přítomny také vevnitřních orgánech atkáních, jako jsou jícen nebo střeva, cítili bychom jakési „vnitřní chvění“ patrně neustále. Vibrace uvnitř našeho těla cítíme také díky takzvaným proprioreceptorům, speciálním vnitřním receptorům uvnitř kosterního svalstva. Jejich bezchybná funkce je nutným předpokladem zdravého svalového tonu neboli napětí. Je-li vtomto ohledu pohybový či nervový systém nějakým způsobem narušený či nemocný, nemusíme být schopni chůze ani vzpřímeného držení postavy anaše tělo mohou sužovat křeče.

Zvukové vibrace rozechvívají buňky celého lidského těla anásledně jsou zpracovávány mnoha dalšími kanály. Veškeré lidské vnímání se děje skrze vícero smyslů. Zvukovou vlnu mohou tedy vnímat ilidé, kteří jsou znevýhodněni nedoslýchavostí, hluchotou ihluchoslepotou. Jelikož však mají velmi dobře rozvinuty ostatní smysly, vtěchto případech především hmat, vnímají dopad zvukové vlny nacelý povrch těla daleko intenzivněji. Proto je zcela mylná představa, že stěmito lidmi nelze pracovat vterapii hudbou či tancem. Například neslyšící při terapii tancem mohou improvizovaně tančit vrytmu hudby. Rozkmitané molekuly zvukové vlny proudící vzduchem působí najejich receptory vkůži. Následné zpracování vcentrálním nervovém systému má zanásledek uvědomění si vibrací spojených srytmem hudby. Rytmus pak mohou vnímat iskrze podlahu bosými chodidly nebo dlaněmi opřenými orezonující materiály.

Frekvenční rozsah subbasových pulzací je přibližně 30–80 Hz. Zvýzkumu T. Wigrama (1996) vyplývá, že „frekvence mezi 20 Hz a50 Hz jsou vnímány podstatně intenzivněji vnižších tělních partiích, tj. částech těla odbřicha, bederní oblasti akosti křížové dolů knohám. Konkrétně, 40 Hz byly lokalizovány nastehnech adolních částech nohou. Frekvence mezi 40–70 Hz byly vnímány nahrudi ahlavě“ (Grocke, Wigram, 2007). Je třeba ale zdůraznit, že tyto údaje projevovaly vrámci výzkumu určitou proměnlivost anelze je považovat zastoprocentně směrodatné. Souvisí to patrně sindividuální citlivostí nadráždivý vjem, vtomto případě nazvukovou vibraci.

Náš mozek má obdivuhodnou schopnost selekce vjemů. Člověk je schopen škodlivé zvuky jako šumy ahluky různé intenzity vědomě nevnímat, ignorovat je, přesto tento „akustický smog“ najeho organismus působí negativně. Vevýzkumu těchto účinků hluku naorganismus se dospělo kzávěrům, že je postižena nejen nervová soustava, ale celý organismus. Jednou zmožností snížení „akustického smogu“ je právě využití hudby.

1.3Potřebujeme ticho?

Ticho knašim životům neodmyslitelně patří aje isoučástí hudby. Jaké asociace vnás slovo „ticho“ vlastně vyvolává? Někteří lidé říkají, že klid auvolnění, jiní naopak prázdno asmrt. Ale ticho může představovat především náš svobodný prostor. Záleží jen nanás, jaké mu dáme emocionální zabarvení – zda spíše pozitivní, či naopak víceméně negativní. Přitom nás samozřejmě výrazně ovlivňuje to, co si stichem spojujeme vnašem podvědomí. Kharmonii vnás ikolem nás potřebujeme vyváženou dávku ticha izvuků.

Existují různé druhy ticha: Jiné je „ticho“ vlese zakrásného letního dne ajiné je ticho před bouří. Jinak vnímá ticho člověk, který se ztratil vhorách, jinak ten, jemuž se splnil velký sen. Jiné je ticho před svítáním vpřírodě ajiné vevěznici. Představme si ono hmatatelné ticho těsně před tím, než dirigent orchestru pokyne knasazení prvního tónu. Ticho bývá vdnešní době často opomíjeno, protože buď vnímáme neustále nějakou zvukovou kulisu, nebo nechceme slyšet myšlenky našeho vnitřního světa. Přitom ticho nutně potřebujeme ktomu, abychom mohli býti sami sebou ase sebou samými, někdo více, jiný méně.

Jak už bylo řečeno, skoro každý umí odlišit libozvučné anelibozvučné zvuky. Tyto zvuky mohou být léčivé, nebo naopak (jde-li ovýraznější šumy nebo hluky) přímo škodlivé. Odtud vzniká pro člověka zátěž, která může vést kestresům, vnitřnímu napětí adalším potížím. Je tedy jistě prospěšné se nevyžádanému hluku vyhýbat, mít pod kontrolou to, co poslouchat chceme aco nechceme, aněkdy prostě jen „poslouchat ticho“.

1.4Pojem muzikoterapie

Muzikoterapie je terapeutický obor, jenž využívá hudby či hudebních prvků kdosažení nehudebních cílů. Těmito metami jsou nejčastěji cíle léčebné, ale může jít ioosobní rozvoj, zlepšení kvality života či mezilidských vztahů.

Definicí muzikoterapie je celá řada. Světová federace muzikoterapie WFMT (World Federation of Music Therapy) definuje muzikoterapii následujícím způsobem:

„Muzikoterapie je profesionální použití hudby ajejích prvků jako intervence vezdravotnictví, vzdělávání akaždodenním prostředí sjedincem, skupinou, rodinou nebo komunitou, která usiluje ooptimalizaci kvality jejich života azlepšení jejich psychického, sociálního, komunikačního, emocionálního aduševního zdraví apohody. Výzkum, praxe, vzdělání aškolení vklinické muzikoterapii vycházejí zprofesionálních standardů vsouladu skulturním, společenským apolitickým kontextem.“ (www.musictherapyworld.net, 2011)

Dřívější definice (1997) uváděla, že „kvalifikovaný muzikoterapeut využívá hudebních prvků (zvuk, rytmus, dynamiku, melodii aharmonii) sklientem nebo skupinou vprocesu usnadnit apodpořit komunikaci, vztahy, vzdělávání, mobilitu, vyjadřování, organizaci adalší důležité terapeutické cíle, aby byly splněny fyzické, emocionální, mentální, sociální akognitivní potřeby“ (Smith, 2003).

Brusciova definice muzikoterapie pak uvádí: „… muzikoterapie je cílevědomý proces, během něhož muzikoterapeut pomáhá klientovi zlepšit, udržet nebo obnovit pocit duševní pohody. Využívá ktomu hudební prožitky ajako dynamická hnací síla slouží vztahy, které se vytvoří skrze hudební prožitky“ (Bruscia, 1998).

Není však podstatné, jaká konkrétní definice nám připadá nejvhodnější, jako spíše, jak jsme schopni muzikoterapii využívat vpraxi, přirozeně vsouladu se všemi etickými aterapeutickými pravidly, abychom byli schopni pomoci lidem skonkrétními obtížemi. Podstatné je nabídnout člověku pomoc, nikoliv pomoc nutit, stanovit krátkodobý adlouhodobý terapeutický plán aběhem muzikoterapeutického procesu provádět objektivní hodnocení vlivu muzikoterapie apoukončení procesu být schopen tento proces zhodnotit. Ale především musíme mít napaměti, že chceme danému jedinci pomoci ajeho situaci se snažit zlepšit, nikoliv zhoršit, protože muzikoterapie může, je-li použita necitlivým přístupem, také ublížit (viz kapitola 12.1).

Při provádění cílené muzikoterapie musíme samozřejmě dodržovat terapeutický cíl, například zlepšení řečového projevu, ale zároveň sledujeme, jak zvolené hudební prvky působí naklientův dech, náladu, držení těla apodobně. Je velmi obtížné se zaměřit navšechny aspekty najednou, proto doporučujeme si určit jeden dominantní cíl, kterému věnujeme zvláštní pozornost, aostatním se věnovat vpozadí.

1.4.1Krátký vhled dohistorie

Hudba je vnašich životech přítomná odedávna. Již naši dávní předkové provozovali hudbu při různých obřadech, rituálech atakékuzdravování, protože věřili vjejí moc. Terapii hudbou znaly vpodstatě všechny starověké civilizace (Egypt, Asýrie, Babylón, Izrael, Řecko, Řím). Například vEgyptě se již před 3000 lety používala zajímavá léčebně terapeutická metoda: Nemocní byli naloženi doloděk aplaveni poNilu zadoprovodu uklidňujících tónů jednoduchých hudebních nástrojů.

Řekové chápali hudbu také jako prevenci votázce mentální hygieny, hudební terapií se zabývali též myslitelé Pythagoras, Platón nebo Aristotelés. Jedním znejstarších důkazů ospojení hudby amedicíny této doby je často tradovaný biblický příběh, vekterém se vypráví, že vojevůdce abudoucí král David léčil hrou naharfu deprese krále Saula. Vmnoha starých kulturách, nejen vEgyptě avantickém Řecku, se používaly prakticky, ale iteoreticky důmyslně propracované koncepce formování člověka pomocí hudby. Mezi tyto koncepce řadíme například kult boha Dionýsa, nauku oethosu vhudbě aAristotelovo pojetí katarze prostřednictvím umění. Aristotelés dále doporučoval využití dórské stupnice, které připisoval duchovní sílu, astupnice lydické, které naopak připisoval velký vliv napozitivní vývoj dětí.

Vestředověku byla terapie hudbou velmi pestrá, nicméně písemných zdrojů je pomálu. Mezi významné postavy je možné zařadit např. filozofa Severina Boëthia, který napsal knihu De institutione musica (Úvod khudbě), zde se také objevuje termín „musica humana“ – tedy hudební harmonie vduši atěle člověka. Navnímání jedince ajeho zdraví byl důležitý vliv Galéna ajeho humorální teorie. Jmenujme také Svatou Hildegardu zBingenu, která mimo jiné sepsala encyklopedickou knihu znalostí zmedicíny Causae et curae aencyklopedii léčivých bylin Liber simplicis medicinae. Neopominutelné je užití hudby vcírkevním anáboženském pojetí – svatý Augustin sice doporučoval hudbu jen pro nemocné, aby se zdraví nerušili odrozjímání, ale uznával posílení nemocných. Významnou osobností byl také arabský křesťanský lékař Butan, který využíval hudbu pro vyrovnávání homeostázy upacienta. Speciální hudba užívaná kléčbě pokousnutí jedovatým pavoukem dostala dokonce jméno Tarantela. Takzvaná „slavnostní“ hudba byla používána pro radost zjídla adobré trávení.

Renesance anovověk přinesly revitalizaci muzikoterapie. Vroce 1673 vydal jezuita Athanasius Kircher významné dílo Phonurgia Nova, vekterém se zabývá hudbou ajejím působením naharmonické složení těla ajeho vnitřní fyziologické abiochemické procesy. VAnglii se začalo využívat hudby při léčbě duševních poruch aveFrancii nachirurgicky léčené pacienty. Anglický lékař Richard Brocklesby vytvořil v17. století první ucelenou koncepci muzikoterapie nazývanou Iatromusica (Reflections on Antient and Modern Music, 1749). Brocklesby zdůrazňoval souvislost mezi psychosomatickými pochody lidského těla avnímáním hudby. Koncepce byla založena napřesvědčení, že vibrace způsobované hudbou znemocného těla vypuzují jedovaté látky. Zanejpřínosnější byl považován rytmus, proto byly komponovány speciální léčebné skladby tanečního charakteru.

V19. století silné účinky hudby mnohem více oceňovali vojáci než lékaři. Vojáci využívali hudbu kezvyšování audržování kázně, zahánění únavy abudování kolektivního ducha svých jednotek. Každý pluk měl vté době svou vlastní vojenskou kapelu (Havel, 2002). Ještě začátkem 20. století nebyla muzikoterapie považována zaplnohodnotnou vědeckou terapeutickou metodu, byla dokonce označovaná jako „vědy nedůstojná hra“ (Šimanovský – In Mátejová, 1980). Až poskončení druhé světové války můžeme zaznamenat nové impulzy kvýzkumu aexperimentování. Zatímco vEvropě se muzikoterapie rozvíjí vpodobě teoretických prací, vAmerice se upřednostňuje empirický výzkum naklinikách.

Nezávisle nasobě vznikly dvě hlavní školy muzikoterapie: švédská aamerická. Švédskou školu, která je orientována výrazně psychoterapeuticky, založil roku 1948 Alexis Pontvik. Vychází zhlubinné psychologie afunkci muzikoterapie pokládá zaústřední, protože „hudba je schopná proniknout dohlubších vrstev psychiky než slovo“. Kešvédské škole se hlásí také Norsko, Dánsko, Finsko aIsland. Všechny tyto státy zastřešovala muzikoterapeutická společnost Nordisk Forbund for Pedagogisk Musiktherapie (Mátejová, 1980).

Muzikoterapie jakožto součást medicíny se začala intenzivně rozvíjet podruhé světové válce vamerických nemocnicích vrámci péče oválečné veterány (Kantor, 2009). VAmerice byl též zaznamenán pokus nazákladě empirie vytvořit takzvanou hudební farmakologii, tedy předpis konkrétních skladeb nakonkrétní diagnózy. Odroku 1944 se muzikoterapie vyučovala jako studijní obor naněkolika amerických univerzitách. Vroce 1950 pak byla veSpojených státech založena Americká asociace muzikoterapie (American Music Therapy Association, AMTA). Národní asociace pro muzikoterapii (National Association for Music Therapy, NAMT) založená roku 1950 vydává odroku 1964 Journal of Music Therapy. VEvropě pak byl vroce 1959 tento studijní obor otevřen veVídni adodnes patří kprestižním studijním programům. Rok předtím založila veVelké Británii hudebnice Juliette Alvinová adirigent Adrian Boult Britskou společnost pro muzikoterapii (British Society for Music Therapy, BSMT) vydávající časopis British Journal of Music Therapy. Nicméně toto rozdělení muzikoterapeutických škol je potřeba brát jako jisté zjednodušení, neboť vkaždé zemi se muzikoterapie samozřejmě rozvíjela ivsouvislosti kulturních ahistorických tradic dané země.

Mezi průkopníky využívání hudby pro její léčebné avýchovné účinky vČeské republice patřili MUDr.Karel Slavoj Amerling (1807–1884), někdejší ředitel Ústavu pro slabomyslné děti vPraze, aFrantišek Bakule (1877–1957), pedagog aředitel Jedličkova ústavu. Bakule považoval zanejúčinnější výchovné prostředky lásku aumění. Vroce 1917 založil Sbor Bakulových zpěváčků tvořený dětmi stělesným postižením. Tento sbor se proslavil ivesvětě. Vpodobném duchu se pak vJedličkově ústavu rozvíjela muzikoterapie pod vedením profesorů Františka Kábeleho, Miroslava Střeláka aučitelky Marie Sládečkové. Vprůběhu šedesátých let 20. století se muzikoterapie začala využívat vPsychiatrické léčebně vPraze-Bohnicích anaFoniatrické klinice vPraze pod vedením MUDr.Miloše Seemana avLogopedickém ústavu vPraze (Šimanovský, 1998).

Dalšími významnými představiteli rozvoje muzikoterapie vČeské republice jsou Jitka Schánilcová Vodňanská, která se muzikoterapii věnovala vProtialkoholní léčebně UApolináře vPraze, adále muzikant Josef Krček, který založil muzikoterapeutickou školu Musica Humana. Každý znich představuje osobitý směr muzikoterapie ajsou pro rozvoj muzikoterapie vČeské republice zásadní.

Přirozeně zde nelze uvést všechna jména významných praktikujících muzikoterapeutů, proto zmiňme výběrově alespoň několik zástupců, jejichž jména byla ajsou podstatná pro rozvoj muzikoterapie vČeské republice – kromě již uvedených Jana Procházková, Noemi Komrsková, Zdeněk Šimanovský, Matěj Lipský, Jiří Kantor, Tomáš Procházka, Zdeněk Vilímek, Zuzana Ouředníčková, Jana Fojtíčková, Anna Neutwirthová, Petr Broniš amnozí další.

Vevyspělých zemích vnímáme výrazný směr chápat muzikoterapii jako legitimní aplnohodnotnou, nejčastěji zdravotnickou profesi. Nepochybně tento posun souvisí srostoucím poznáním ipovědomím opsychosomatických příčinách vzniku nemocí, také se snahou oposkytování komplexní aucelené zdravotní isociální péče. Co se Evropy týče, má muzikoterapie tradici především veVelké Británii, Skandinávii, Rakousku, Německu, ale také vBelgii, Holandsku aFrancii. VČeské republice je muzikoterapie ještě často vnímána spíše jako alternativní, doplňkový léčebný přístup apro širší veřejnost představuje stále velkou neznámou. Ale je nutné podotknout, že odprvního vydání této knihy se povědomí omuzikoterapii vodborné veřejnosti výrazně zlepšilo.

1.4.2Mezioborové souvislosti

1.5Aktuální trendy vmuzikoterapii

1.6Současné směry rozvoje aaplikace muzikoterapie vČeské republice

SHRNUTÍ