Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Josie Silverová

Dva v srdci

Z anglického originálu The Two Lives of Lydia Bird
vydaného nakladatelstvím Penguin Books v roce 2020
přeložila Michaela Martinová

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Sazba Eva Hradiláková
Formát ePub ŠTěpán Böhm Obálka Kristýna Sladká
Korektura Veronika Konvalinková
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7833 publikaci.
První vydání, Praha 2020, 376 stran
Vytiskl CPI Moravia Books, s.r.o, Brněnská 1024, Pohořelice

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London
Text copyright THE TWO LIVES OF LYDIA BIRD © Josie Silver 2020
The author has asserted her moral rights
All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Michaela Martinová, 2020
Cover Illustration © karandaev, TijanaM, arinobocelli.gmail.com / Depositphoto.com

ISBN 978-80-271-1958-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-1957-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-1752-9 (print)

Pro moji sestru, která navždy zůstane mojí nejlepší přítelkyní.

Jaké štěstí, že se máme.

PROLOG

Okamžiky, které určují váš život, většinou přicházejí nečekaně. Někdy kolem vás proklouznou a vy si jich všimnete, až když je po všem, jestli vůbec. Poslední chvíle, kdy je vaše dítě ještě malé na to, abyste ho mohli nosit v náručí. Okamžik, kdy na sebe s někým neznámým mrknete a pak se z vás stanou nejlepší přátelé na celý život. Letní brigáda, na niž se z náhlého popudu přihlásíte a zůstanete tam pracovat dalších dvacet let. Takové věci mám na mysli. A tak vůbec netuším, že jeden z takových určujících okamžiků proplouvá kolem mě, když mi ve tři čtvrtě na sedm večer 14. března 2018 zazvoní telefon. Místo toho trochu zanadávám, protože se mi do vlasů zamotaly natáčky a už tak jsem ve skluzu.

„Haló?“

Nemůžu si pomoct, ale když nastavím hlasitý odposlech a Freddie mě halasně pozdraví, aby překřičel hluk dopravy, musím se usmát.

„Jsem tady,“ odpovím nahlas s vlásenkami mezi zuby.

„Poslyš, Lyds, Jonah má potíže s autem, takže to otočím a cestou zpátky ho vyzvednu. Moc času to nezabere, nanejvýš deset minut.“

Jsem ráda, že není tady, aby viděl, jak se tvářím. Byla to princezna Diana, kdo prohlásil, že v jejím manželství jsou tři lidi? Moc dobře její slova chápu, protože v tom mém jsou taky tři. Ne že bychom už byli svoji, ale brzy se tak stane. Freddie Hunter a já jsme totiž zasnoubení, takže jsem oficiálně ta skoro nejšťastnější dívka na světě. Proč jenom „skoro“? Protože v našem vztahu jsem já, Freddie a ten zpropadený Jonah Jones.

Chápu to, taky neuběhne jediný den, aniž bych nemluvila se svojí sestrou. Jenomže Elle neustále nesedí u nás na gauči a něco nevykládá. Říct, že je Freddieho nejlepší kamarád všudypřítomný, však není úplně přesné. Jonah je totiž takový pohodář, že většinu času tráví v horizontální poloze. Nejde o to, že bych ho neměla ráda – jenom bych ho měla o moc radši, kdybych ho neviděla tak často, rozumíte? Například dneska večer. Freddie pozval Jonaha na večeři, aniž by to se mnou dopředu probral, a to mám narozeniny.

Vyplivnu vlásenky, vzdám zápolení s natáčkami a místo toho vezmu podrážděně do ruky telefon.

„Panebože, Freddie, musí to být? Stůl u Alfreda je zamluvený na osmou hodinu, a jestli přijdeme pozdě, nepodrží nám ho.“

Vím to z vlastní trpké zkušenosti, kdy náš vánoční večírek s kolegy z práce dopadl katastrofálně, protože náš minubus dorazil s desetiminutovým zpožděním a my jsme všichni skončili ve slavnostním oblečení na hamburgeru u McDonalda. Dneska večer slavím narozeniny a jsem si docela jistá, že moje máma by hambáče namísto fettuccine s kuřecím masem neocenila.

„Zklidni botky, Popelko, slibuju, že na plese budeš včas.“

To je celý Freddie. Nic mu není svaté, dokonce ani při zvláštních příležitostech, které by se měly brát vážně. V jeho světě je čas pružný – může ho roztáhnout tak, aby se přizpůsobil jeho potřebám. Nebo jako v tomhle případě těm Jonahovým.

„Dobře,“ povzdychnu si odevzdaně. „Jenom se proboha už nikde nezdržuj.“

„Rozkaz, šéfe,“ odpoví a zesílí autorádio. „Končím vysílání.“

Ložnice se ponoří do ticha a já uvažuju, jestli by si někdo všiml, kdybych si ustřihla pramen vlasů namotaný na natáčce, která se mi zrovna houpe u hlavy.

Právě se to stalo. Bylo tři čtvrtě na sedm večer 14. března 2018 a kolem mě si právě nenuceně proklouzl okamžik určující můj další život.

2018

Bdění

Čtvrtek 10. května

Freddie Hunter, jinak známý jako převeliká láska mého života, zemřel před šestapadesáti dny.

V jednom okamžiku ho proklínám, že přijede pozdě a zkazí mi narozeninovou oslavu, a v druhém už u mě v obýváku sedí dvě policistky v uniformách, jedna z nich mě drží za ruku, a já nechápu, co mi to vykládá. Zírám na její snubní prsten a potom na svůj zásnubní.

„Freddie nemůže být mrtvý,“ řeknu. „Příští rok se budeme brát.“

Je to nejspíš pud sebezáchovy, který mi brání si přesně vybavit, co se stalo potom. Pamatuju si, jak mě policejním autem s houkajícím modrým majáčkem odvezly na pohotovost a jak mě moje sestra podpírala, když se mi podlamovaly nohy. Pamatuju si, jak jsem se obrátila zády k Jonahu Jonesovi poté, co se objevil v čekárně takřka bez jediného škrábnutí, jen s obvázanou rukou a přelepeným okem. Co je tohle za spravedlnost? Dva nastoupí do auta, ale vystoupí z něj jenom jeden. Pamatuju si, že jsem na sobě měla novou zelenou halenku, kterou jsem si koupila speciálně na narozeninovou večeři. Dala jsem ji do charitativního bazaru, už jsem si ji nikdy nechtěla obléknout.

Od toho příšerného dne jsem si nesčetněkrát namáhala mozkové závity, abych si dokázala vybavit každé slovo posledního rozhovoru s Freddiem, ale dokázala jsem si vzpomenout jenom na to, že jsem brblala, ať kouká dorazit do restaurace včas. A potom přišly další myšlenky. Spěchal, aby mi udělal radost? Byla ta nehoda moje chyba? Proboha, proč jsem mu neřekla, že ho miluju. Kdybych věděla, že je to náš poslední rozhovor, samozřejmě bych mu to pověděla. Od té nehody si někdy přeju, aby žil alespoň o tolik déle, abychom si spolu mohli ještě jednou promluvit – nejsem si však jistá, jestli by to moje srdce vydrželo. Možná je jedině dobře, neuvědomujete-li si, že některé důležité věci v životě děláte naposledy: třeba jak mě máma naposledy vyzvedla u brány školy a sevřela moji malou ručku ve své konejšivé dlani nebo když si táta naposledy vzpomněl na moje narozeniny.

Víte, co byla poslední věc, kterou mi Freddie řekl, když spěchal na oslavu mých osmadvacátých narozenin? Končím vysílání. Měl to tak ve zvyku, takhle vtipkoval celé roky. Směšná slova, která se teď stala jednou z nejvýznamnějších frází mého života.

Nebyl by to snad ani Freddie, kdyby z tohohle světa neodešel s podobnými slovy na rtech. Překypoval neukojitelnou touhou po životě, lehkostí bytí spojenou s tvrdou soutěživostí, což byl zábavný, ale smrtonosný způsob života. Nikdy jsem nepotkala nikoho jiného, kdo by měl takový dar, aby v každé situaci věděl, co má říct. Obratně dovede – dovedl – přesvědčit ostatní, že vyhráli, zatímco dosáhl přesně toho, co chtěl. Snadno získal místo v reklamě a vylétl po kariérním žebříčku jako meteorit, s pohledem neustále upřeným na další stupínek výš. Je – byl – ta zářivá jiskra mezi námi, ten, který se stane známou osobností nebo udělá něco, díky čemu na něj budou lidé vzpomínat ještě dlouho po jeho smrti.

A teď je sakra doopravdy po smrti, autem narazil do dubu a to se sešrotovalo jako harmonika, a já se cítím, jako by mě někdo probodl a zmuchlal mi plíce. Jako kdyby se mi nedostávalo vzduchu – sotva popadám dech a jsem neustále kousek od paniky.

Potom, co na něj máma včera v obýváku ječela, se lékař nakonec uvolil předepsat mi něco na spaní. Nějaké prášky na měsíc, ačkoli si tím vůbec nebyl jistý, protože podle něj musíme „smutek vědomě procítit, abychom pak mohli jít dál“. Tuhle blbost jsem si nevymyslela, přesně takhle mi to před pár týdny řekl a pak mě tam nechal sedět s prázdnýma rukama a odkráčel za svou dokonale živou manželkou a dětmi.

Bydlet jen kousek od mámy je požehnání i prokletí. Jak se to vezme. Když například vaří svoje vyhlášené dušené kuře a přinese mi celý hrnec ještě horký z trouby nebo na mě za chladných listopadových rán čeká na konci ulice, aby mě odvezla do práce – v takových chvílích je naše blízkost požehnáním. Jindy, když ležím v posteli s kocovinou a vidím dvojitě, se najednou zjeví v ložnici, jako kdyby mi bylo pořád sedmnáct, nebo když jsem několik dní neuklízela a ona se na mě dívá svrchu, jako kdybych byla jeden z těch sběračů, kteří potřebují jít do televizní reality show, aby se svého zlozvyku zbavili – tak v takových chvílích je naše blízkost naopak prokletím. Stejně tak když se snažím smutnit v soukromí svého obývacího pokoje, závěsy mám zatažené ještě ve tři hodiny odpoledne, na sobě to samé pyžamo jako při její včerejší a předvčerejší návštěvě, a ona mi vaří čaj, co zapomenu vypít, a připravuje sendviče, které schovám do ledničky, zatímco ona nahoře uklízí koupelnu nebo dole vysypává odpadky.

Samozřejmě chápu, že se mě snaží co nejvíc chránit, obzvlášť teď. Doktor se před ní prakticky roztřásl strachy, a to jenom proto, že váhal, jestli je předepsání léků na spaní dobrý nápad. Ani já si čirou náhodou nejsem tak úplně jistá, jestli si jeden lupnout, ačkoli Bůh ví, že představa toho, že na chvíli upadnu do zapomnění, mě tolik láká. Nevím, proč do toho vůbec montuju Boha. Freddie je, byl a vždycky by byl zapřisáhlý ateista a já jsem přinejlepším nevyhraněná, takže nepředpokládám, že Bůh má něco společného s mým začleněním do klinické studie o pozůstalých. Lékař mi navrhl, jestli bych se nechtěla zapojit do testování nových léků, nejspíš proto, že ho matka žádala o nejsilnější dostupné valium na trhu a tyhle nové tabletky se nabízely jako šetrnější a celostnější řešení. Abych byla naprosto upřímná, je mi to fuk – jsem oficiálně to nejsmutnější a nejvyčerpanější pokusné morče na světě.

Freddie a já máme postel jako z pohádky. Těžko tomu uvěřit, ale v hotelu Savoy dražili postele za hubičku, protože pořizovali nové, takže ta postel je jako ostrov z říše fantazie obřích rozměrů. Ostatní se nejdřív s povytaženým obočím divili: Vy si kupujete postel z druhé ruky? „Proč něco takového proboha děláte?“ ptala se máma tak konsternovaně, jako kdybychom si kupovali skládací lehátko vyřazené místním útulkem pro bezdomovce. Tihle pochybovači zjevně nikdy nebydleli v hotelu Savoy. Já popravdě řečeno taky ne, ale viděla jsem v televizi pořad o jejich ručně vyráběných postelích, takže jsem přesně věděla, do čeho jdu. A tak jsme se stali majiteli té nejpohodlnější postele široko daleko, v níž jsme s Freddiem spořádali bezpočet nedělních snídaní, smáli se a brečeli a až bolestně nádherně se milovali.

Když mi máma několik dní po nehodě oznámila, že mi převlékla peřiny, nechtěně tím způsobila, že jsem se znenadání úplně nervově zhroutila. Jako bych se pozorovala z dálky, jak tam ječím a škrábu na dvířka pračky, vzlykám při pohledu na povlečení převalující se v mýdlové pěně, spolu s níž odtečou do odpadu i poslední jemné stopy Freddieho kůže a vůně.

Máma byla celá bez sebe, snažila se mě zvednout z podlahy, načež zavolala mojí sestře, aby přišla a pomohla jí. Skončilo to tak, že jsme se k sobě všechny choulily na holé kuchyňské podlaze, sledovaly prostěradla a brečely, protože je tak zatraceně nespravedlivé, že Freddie už není mezi námi.

Od té doby v té posteli nespím. Vlastně se ani nedá říct, že bych se od té doby pořádně vyspala. Jenom si občas na chvilku zdřímnu: vsedě s hlavou na stole vedle nedojedené snídaně, stulená na gauči pod Freddieho zimním kabátem, nebo dokonce vestoje opřená o ledničku.

„Pojď, Lyds,“ pobídne mě teď sestra a jemně mi zatřese ramenem. „Půjdu s tebou nahoru.“

Zmateně pohlédnu na hodiny, protože když jsem zavřela oči, byl ještě bílý den, ale teď už je dost šero na to, aby Elle porozsvěcela lampy. Taková ohleduplnost je pro ni typická. Vždycky jsem ji vnímala jako lepší verzi sebe samé. Fyzicky jsme si podobné, výškou i stavbou těla, ale zatímco já mám světlé vlasy i oči, ona je tmavý typ. Taky je laskavější než já, často ke svojí vlastní škodě. Chodí za mnou skoro každé odpoledne – myslím si, že máma musela vypracovat rozpis, aby se nestalo, že někdy zůstanu sama déle než hodinu dvě. Nejspíš jí visí na straně ledničky hned vedle nákupního seznamu, do kterého celý týden něco připisuje, a tabulky skupinového kurzu hubnutí, do níž si poznamenává, co přesně snědla. Moje máma prostě seznamy zbožňuje.

„Kam nahoru?“ zeptám se, posadím se, trochu se narovnám a všimnu si sklenice vody a lahvičky léků v Ellenině ruce.

„Do postele,“ odpoví břitce.

„Tady je to v pohodě,“ zamumlám, ačkoli naše pohovka nepatří mezi ty nejpohodlnější, na kterých by se dalo dobře vyspat. „Ještě není tak pozdě, můžeme se koukat na…“ Mávnu rukou směrem k televizi v rohu místnosti a snažím se vzpomenout si na jméno nějakého seriálu. Otráveně si povzdechnu, protože můj unavený mozek toho není schopen. „Víš, co myslím. Ten seriál, jak tam je ta hospoda, plešatý chlapi a pořád se tam křičí.“

Usměje se a obrátí oči v sloup. „Myslíš EastEnders.“

„Přesně,“ řeknu roztěkaně, zatímco očima bloudím po obýváku a hledám ovladač, abych mohla zapnout televizi.

„Ten už skončil. A stejně jsi ho už asi pět let neviděla. Možná ještě víc,“ odtuší zamítavě.

Protáhnu obličej. „Dívala. Je tam ta ženská s visacíma náušnicema a ta, co ji hraje Barbara Windsorová,“ prohlásím a vzdorně vystrčím bradu.

Zakroutí hlavou. „Obě už umřely,“ poznamená.

Chudinky, pomyslím si, a jejich nebohé rodiny.

Elle ke mně natáhne ruku. „Je čas jít spát, Lydie,“ řekne něžným, ale pevným hlasem, spíš jako zdravotní sestřička než moje sestra.

V očích mě začnou štípat slzy. „Nevím, jestli to zvládnu.“

„To víš, že to zvládneš,“ prohlásí rozhodně s paží stále nataženou. „Co bys jinak chtěla dělat? Spát do konce života na gauči?“

„A proč ne?“

Elle se posadí vedle mě, vezme mě za ruku a prášky si položí do klína. „To nejde, Lyds, no tak,“ odpoví. „Kdyby tady místo tebe zůstal Freddie, nechtěla bys snad, aby se pořádně vyspal?“

Zkroušeně přikývnu. Samozřejmě že ano.

„Ještě ve stádiu rozkladu bys ho strašila tak dlouho, dokud by se nesebral a nešel si lehnout,“ řekne a palcem mi přitom hladí klouby prstů a já se napůl dusím knedlíkem žalu, který se mi vytvořil v krku a přes který musím od dne, kdy Freddie zemřel, dýchat.

Pozoruju ji, jak si do dlaně vysype malou neonově růžovou tabletku. Opravdu tohle stačí, abych se z toho dostala? Pár týdnů kvalitního spánku, a budu zase v naprostém pořádku, připravená jít dál?

Elle mi s neochvějnou jistotou opětuje pohled a mně vyklouznou na tváře slzy, když si uvědomím, jak mě Freddieho smrt zdrtila – jsem psychicky i fyzicky tak na dně, že už níž klesnout nemůžu. Nebo v to alespoň doufám, protože kdybych měla padnout ještě níž, to už bych nepřežila. Třesoucími se prsty si od ní prášek vezmu, vložím si ho do pusy a zapiju vodou. Ve dveřích do ložnice se k Elle otočím.

„Půjdu sama,“ zašeptám.

Odhrne mi z čela zplihlé vlasy. „Určitě?“ Zkoumavě se na mě zadívá tmavýma očima. „Můžu s tebou zůstat, dokud neusneš, jestli chceš.“

Popotáhnu, jako obvykle brečím, a sklopím pohled k zemi. „Já vím, jsi hodná,“ řeknu, chytnu ji za ruku a pevně ji stisknu. „Ale radši bych…“ Nedokážu najít ta správná slova. Nevím, jestli je to proto, že prášek už účinkuje, nebo jednoduše žádná správná slova neexistují.

Elle přikývne. „Budu dole, kdybys mě potřebovala, jasný? Nikam nepůjdu.“

Prsty sevřu kliku. Dveře do ložnice jsem nechávala zavřené od chvíle, kdy máma vyměnila povlečení, abych náhodou cestou do koupelny nezahlédla dokonale čistou postel. V duchu jsem si z ní vytvořila jakési cizí místo, stejně nepřístupné jako místo činu obehnané žlutou páskou.

„Je to jenom postel,“ zašeptám a pomalu zatlačím do dveří. Není tam žádná páska, která by mi bránila vstoupit, ani strašidla pod postelí. Ale není tam ani Freddie, a to mi láme srdce na tisíc kousků.

„Přesně,“ souhlasí Elle s rukou konejšivě položenou na mých zádech. „Místo k odpočinku.“

Jenomže lže. Obě dvě víme, že jde o hodně víc. Tenhle pokoj, moje a Freddieho ložnice, byl jedním z hlavních důvodů, proč jsme si náš dům koupili. Vždycky byl vzdušný, díky nízko posazeným výsuvným oknům a medově zbarveným parketám se koupal v denním světle a za jasných letních nocí ho ozařovaly paprsky měsíčního světla.

Někdo, nejspíš Elle, už zašel dovnitř a rozsvítil lampičku na mojí straně postele, takže mě pokoj vítá hřejivým světlem, ačkoli slunce ještě úplně nezapadlo. Taky rozestlala postel. Připadám si spíš jako v hotelu než jako v ložnici. Když zavřu dveře, zahalí mě zdrcující vůně čerstvě vypraného povlečení. Po mém parfému mísícím se s Freddieho vodou po holení ani stopy, nikde žádné z kanceláře pomačkané košile ledabyle pohozené na křesle ani boty odkopnuté těsně před tím, než stačily doklouznout pod šatní skříň. Místnost vypadá jako ze žurnálu – a já si přijdu jako návštěvnice ve svém vlastním životě.

„Je to jenom postel,“ zašeptám znovu, když se posadím na okraj matrace. Zavřu oči, lehnu si a stočím se do klubíčka pod peřinu na svojí straně lůžka.

Za povlečení hodící se k naší posteli z hotelu Savoy jsme dali nekřesťanské peníze. Bílé ložní prádlo z kvalitní bavlny bylo dražší než pár nocí ve většině hotelů, v nichž jsem kdy bydlela. Když vklouznu mezi přikrývky, uvědomím si, že už jsou zahřáté. Moje drahá sestřička Elle do nich vložila ohřívací lahev, aby zahnala chlad čistého povlečení. Moje postel, naše postel, mě do sebe přijme jako starý přítel a já se cítím provinile, že jsem ji tak dlouho zanedbávala.

Ležím na svojí straně matrace, tělo mám celé rozbolavělé žalem a paže roztažené, jak ze zvyku tápají po jeho těle. Pak odstrčím ohřívací lahev na jeho stranu, aby zahřála přikrývky dřív, než teplou nádobu následuju i já a přitisknu si ji oběma rukama k hrudi. Zabořím vlhkou tvář do jeho polštáře a zanaříkám jako raněné zvíře. Ten zvuk je stejně cizí jako neovladatelný.

Potom se však nářek pozvolna utiší. Tlukot mého srdce se ustálí a ruce a nohy mám najednou těžké jako olovo. Je mi teplo, jsem zavrtaná v peřinách a poprvé za posledních šestapadesát dní si bez Freddieho nepřipadám ztracená. Nejsem sama, protože zatímco kloužu do náruče spánku, téměř cítím, jak váha jeho těla stlačuje matraci, přitiskne se ke mně jako lžička ke lžičce a na krku mě hřeje jeho pravidelný dech. Vytáhni mě z těch temných neprobádaných vod, Freddie. Přitáhnu si ho blíž, a zatímco vdechuju jeho vůni, upadám do hlubokého a klidného spánku.

Snění

Pátek 11. května

Znáte ty blažené chvíle za svítání, letní rána, kdy slunce vychází dřív, než musíte vstávat, a vy se napůl probudíte a potom znovu usnete s radostným pocitem, že můžete ještě pár hodin vyspávat? Otočím se a zjistím, že Freddie je tady stále se mnou. Tak nesmírně se mi uleví, že nedokážu dělat nic jiného než zůstat bez hnutí ležet a snažit se dýchat ve stejném rytmu jako on. Jsou čtyři hodiny ráno, na vstávání je ještě moc brzy, a tak znovu zavřu oči. Myslím si, že jsem nikdy nezažila tak nádherný pocit útěchy. Postel zahřátá našimi těly zavrtanými pod peřinou, nazlátlé pološero před rozbřeskem, tlumený ptačí zpěv. Prosím, ať se z toho snu nikdy neprobudím.

Bdění

Pátek 11. května

Ještě předtím, než otevřu oči podruhé, vím, že je pryč. Postel je studenější, světlo v šest hodin ráno ostřejší, zpěv ptáků zní jako skřípání nehtů po tabuli. Freddie byl tady, vím to. Zabořím hlavu do polštáře, pevně zavřu oči a hledám za zavřenými víčky tmu, která mě přenese zpátky do snu. Kdybych znovu usnula, možná bych ho našla.

Pomalu se mě zmocňuje panika. Čím víc se snažím uvolnit se, tím víc mi mozek pracuje, připravuje se na den, který ho čeká, plný temných myšlenek a zoufalství, s nimiž si nevím rady. A potom se mi srdce zachvěje, jako kdyby na moji porouchanou baterii někdo napojil startovací kabely, protože si na něco vzpomenu: mám přece ty prášky na spaní. Růžové tabletky, jejichž úkolem je vyřadit mě z provozu. Natáhnu se po lahvičce, kterou Elle položila na noční stolek, a s úlevou ji sevřu v obou rukou. Potom odšroubuju víčko a jeden prášek spolknu.

Snění

Pátek 11. května

„Dobrý ránko, Lyds.“ Freddie se přetočí a políbí mě na čelo. Jeho paže mi leží na ramenou ještě ztěžklá spánkem a budík nám oznámí, že je sedm hodin. „Dneska se mi nechce hrát. Co kdybychom zůstali v posteli? Zavolám k vám do kanceláře a omluvím tě, když ty omluvíš mě.“

Totéž říká skoro každé ráno a potom vždycky pár minut předstíráme, že o jeho nápadu vážně uvažujeme.

„Uděláš nám snídani do postele?“ zamumlám, položím si ruku na jeho teplé tělo a hlavu mu zabořím do jemných chloupků na prsou. Má v sobě jistou bytelnost, kterou zbožňuju – díky jeho výšce a širokým ramenům působí jeho fyzická přítomnost tak silně. Kvůli postavě hráče ragby, s nimiž se pojí spousta zažitých představ, lidé v práci občas podceňují jeho obchodní myšlení a on z toho s ohromnou radostí těží ve svůj prospěch. Je soutěživý až do morku kostí.

„Jasně, jestli ti nevadí snídat v poledne.“ Pohladí mě po hlavě a já slyším, jak se směje od ucha k uchu.

„To zní dobře,“ odtuším, zavřu oči a zhluboka se nadechnu jeho vůně.

Na několik líných, dokonalých minut zůstaneme v objetí, ještě napůl spíme, s vědomím, že za chvilku budeme muset vstávat. Ale otálíme, protože jsou okamžiky, na nichž záleží, takové, kdy jsme jenom Freddie a já proti celému světu. Takové chvíle tvoří základní pilíře našeho vztahu, neviditelný plášť, který nám visí na ramenou, když vyrazíme ven každý po svém. Freddie neopětuje zaujatý pohled okouzlující dívce, která čeká na čtvrtém nástupišti, až pojede vlak v sedm čtyřicet sedm, a já nikdy nedovolím Leonovi, baristovi v kavárně, kde si někdy kupuju oběd, aby překročil pomyslnou hranici mezi pošťuchováním a flirtováním, ačkoli vypadá úchvatně jako filmová hvězda a na kelímek s kávou mi píše nehorázné věci.

Brečím. Na několik vteřin nedokážu přijít na to proč, ale potom si vzpomenu a nasaju do plic pořádnou dávku vzduchu jako někdo, kdo rozrazil hladinu po pádu do hluboké vody.

Freddie se vyleká, opře se o loket, aby na mě viděl, a když mi stiskne rameno, spatřím v jeho tváři znepokojený výraz. „Lyds, co se děje?“ Mluví naléhavým hlasem a je připravený pomoct, zmírnit jakoukoli bolest, která mě trápí.

Nemůžu se nadechnout. Vzduch mě pálí v plicích.

„Umřel jsi.“ Při těch šokujících slovech vzlyknu a očima zkoumám jeho milovaný obličej, jestli nezahlédnu známky vypovídající o nehodě. Nenajdu nic, ani náznak osudného zranění hlavy, jež si vyžádalo jeho život. Jeho oči mají neobvykle modrou barvu, tmavou tak, že si ji spletete s hnědou, pokud nejste dostatečně blízko, abyste si je mohli pořádně prohlédnout. Na důležitá pracovní jednání občas nosí brýle s černými obroučkami a čirými skly, protože vzbuzují iluzi slabosti tam, kde žádná není. Hledím do těch očí a rukou přejedu po strništi v barvě zralé pšenice lemující jeho čelist.

Něžně, dunivě se zasměje a v očích se mu mihne úleva.

„Ty hlupáčku,“ řekne a obejme mě. „Jenom se ti něco zdálo, nic se nestalo.“

Ach, jak moc si přeju, aby to byla pravda. Zavrtím hlavou, a tak vezme moji ruku a přiloží si ji na srdce.

„Jsem naživu,“ trvá si na svém. „Cítíš, jak mi bije srdce?“

A opravdu. Přitisknu mu dlaň na prsa dost silně na to, abych cítila jeho tlukot, a přesto vím, že ve skutečnosti tomu tak není. Nemůže. Zakryje mi ruku tou svojí. Už se nesměje, protože vidí, jak jsem sklíčená. Samozřejmě tomu nerozumí. Jak by mohl? Není reálný, ale proboha, takovýhle sen se mi ještě nikdy nezdál. Jako bych spala a zároveň byla vzhůru. Cítím teplo jeho těla. Cítím stopy vody po holení na jeho kůži. Cítím chuť svých slz, když se skloní a něžně mě políbí. Nedokážu přestat brečet. Držím se ho a snažím se dýchat mělce, jako kdyby byl z kouře a každé silnější nadechnutí ho mohlo odvát pryč.

„Byla to jenom noční můra, nic víc,“ šeptá, hladí mě po zádech a nechává mě vybrečet se, protože nic jiného dělat nemůže.

Kdyby jen věděl, že tohle je pravý opak noční můry. Noční můry přicházejí, když se celá vaše rodina sejde u jednoho stolu v restauraci na hlavní třídě a vy už jen netrpělivě čekáte, až na vaši narozeninovou oslavu dorazí i váš přítel.

„Chybíš mi. Tolik mi chybíš.“ Ztěžka polknu. Nedokážu udržet ruce v klidu, a tak mě znovu sevře v náručí, tentokrát opravdu pevně, a říká mi, jak mě miluje a že je v pořádku, oba dva jsme v pořádku.

„Přijdeme pozdě do práce,“ poznamená po pár minutách jemně.

Ležím klidně, oči mám zavřené a snažím se vtisknout si do paměti, jaký je to pocit, když mě objímá, abych si na to dokázala vzpomenout, až se probudím.

„Zůstaňme tady,“ zašeptám. „Zůstaňme tady už napořád, Freddie.“

Vklouzne mi rukou do vlasů a otočí mi hlavu dozadu, aby mi viděl do očí. „Kéž by to šlo,“ řekne a na rtech se mu objeví náznak úsměvu. „Ale víš, že to nejde. Dneska ráno řídím tu schůzi s PodGods,“ dodá, a tím mě upozorní na něco, o čem vůbec nic nevím.

„S PodGods?“

Povytáhne obočí. „Lidi, co si prodávají kapsle do kávovarů – říkal jsem ti o nich, pamatuješ? Jak se všichni objevili na hřišti ve fosforově zelených tričkách s nápisem PodGods a kšiltovkách?“

„No jasně, úplně mi to vypadlo,“ odpovím, ačkoli nemám ani ponětí, o čem to mluví.

Vymotá se z mojí náruče a políbí mě na tvář.

„Zůstaň dneska ráno doma,“ navrhne. V očích se mu zračí obavy. „Nikdy si nevezmeš volno, tak co si dneska odpočinout? Přinesu ti hrnek čaje.“

Nedohaduju se s ním. V práci už jsem nebyla celých padesát šest dní.

Můj život je propojený s životem Freddieho od chvíle, kdy mě poprvé políbil. Toho pozdního letního odpoledne se zapsal do mojí DNA. Už nějakou dobu to mezi námi jiskřilo, hromadilo se to v nás jako pára v lokomotivě – ve školní jídelně se vždycky posadil na židli vedle mě, aby mi mohl ukrást zmrzlinu, přes třídu jsme si sem a tam pinkali laškovné poznámky jako tenisový míček. Začal chodit domů stejnou cestou jako Jonah a já, ačkoli bydlel úplně jinde, a většinou si vymyslel nějakou chatrnou výmluvu, že musí vyzvednout něco pro mámu nebo navštívit babičku. Potom Jonah lehl s planými neštovicemi a musel zůstat jeden nebo dva týdny doma a já neměla nejmenší šanci. Ještě teď, když si na to vzpomenu, mi v břiše poletují nostalgičtí motýlci: seděli jsme na zídce před domem mého souseda, Freddie mi dal žlutý umělohmotný prstýnek s květinou, jaký se dá vystřelit na pouti, a pak mě políbil.

„Nebude se o tebe babička bát?“ zeptala jsem se ho po pěti nejvíc vzrušujících minutách svého života.

„Těžko. Žije totiž v Bournemouthu,“ odtušil a oba jsme se rozesmáli, protože to bylo přinejmenším sto mil odsud.

A bylo to. Od té doby jsem chodila s Freddiem Hunterem. Napořád. Následujícího rána mi propašoval do školní brašny tabulku čokolády se vzkazem, že mě vyprovodí domů. Od někoho jiného by se podobné gesto dalo považovat za majetnické, ale moje citlivé pubertální srdce v něm vidělo jenom vzrušující ochranitelství.

Nyní ho pozoruju, jak se rozhodně pohybuje, zamíří do koupelny, pustí sprchu, potom stáhne z ramínka čistou bílou košili.

V rychlosti přijme pracovní hovor. „Nechci to zakřiknout, ale myslím si, že tyhle máme v kapse,“ vykládá do telefonu zastrčeného pod bradou, zatímco si ze šuplete vytahuje boxerky. Sleduju jeho každodenní úkony, a když směrem ke mně obrátí oči v sloup, protože chce, aby už volající zavěsil, ať už je to kdokoli, odpovím mu roztřeseným úsměvem.

Zmizí v koupelně a já se posadím, odhrnu přikrývku a poslouchám, jak mu voda stéká po těle.

„Co se mi to děje?“ zašeptám, položím nohy na zem a sednu si na okraj postele jako pacient v nemocnici po náročné operaci srdce. Protože přesně tak se cítím. Jako kdyby mi někdo otevřel hrudník a masíroval srdce, aby se opět probralo k životu.

„Nevěřím na pohádky ani tři kouzelné oříšky,“ zamumlám a skousnu si chvějící se spodní ret tak silně, až ucítím výraznou kovovou pachuť krve.

Freddie se vynoří z koupelny v oblaku páry, zastrčí si košili do kalhot a zapne si je.

„Musím jít,“ řekne a natáhne se pro telefon. „Když postavím vodu na čaj, zaliješ si ho už sama? Jestli sebou hodím, ještě stihnu vlak.“

Tenhle dům jsme si vybrali přesně kvůli takovým situacím, kdy ráno zaspíme a budeme vděční, že máme vlakové nádraží hned za rohem. V práci v centru Birminghamu tráví skoro celé dny, takže čím kratší dobu musí strávit dojížděním, tím líp. Já to mám na místní radnici kousek. Stačí deset minut a jsem na parkovišti před budovou. Náš dům je zapsaný na seznamu památek a já jsem za to ráda. Vypadá, jako by vystoupil z jedné z mých dětských pohádkových knížek. Má se za to, že nahnutá hrázděná stavba stojící na konci hlavní ulice je nejstarší ve městě. Většina domů podél křivolaké hlavní ulice má podobné architektonické rysy. Naše starobylé shropshirské město je nesmírně hrdé na to, že se o něm zmiňují i nejrůznější turistické průvodce. Vyrůstat v tak úzce spjaté komunitě, kde mnoho rodin žije po celé generace, od kolébky do hrobu, má svoje nesporné výhody. Život na maloměstě, kde se zná každý a každým, má své přednosti, ale člověka to může občas dusit. Ovšem takový život v sobě skrývá také vřelou pospolitost, obzvlášť pokud se někdo dostane do potíží.

Nezamilovali jsme se do něj však jenom kvůli tomu místu. Všimli jsme si ho už dřív, jednoho víkendového jarního rána, kdy bylo slunce právě tak akorát vysoko, aby dalo vyniknout medově zbarveným kamenům a širokému arkýřovému oknu. Nachází se uprostřed řadové zástavby a vymalovat ho byla tak trochu noční můra, protože v něm není jediná rovná zeď ani dveře. To všechno mu dodává na kouzlu, bránila jsem dům pokaždé, když se Freddie praštil do hlavy o nízký obnažený trám v kuchyni. Ráda si říkám, že svými prkennými podlahami a útulným nepořádkem připomíná zařízení chaloupky Kate Winslet ve filmu Prázdniny. Jeho interiér jsem pečlivě vypiplala díky nákupům ve vetešnictví a na bleších trzích, ačkoli se mi Freddie občas snažil vnutit modernější věci, které má raději. Byla to však předem prohraná bitva – jsem straka, zbožňuju krásné předměty a můj účet na Pinterestu je toho důkazem.

Před několika dny, když jsem se přinutila obléknout se a zaskočit do vinotéky pro pár lahví, mě napadlo, že se mi nechce jít domů. Od toho rána, kdy jsme si převzali klíče, ve mně dům ještě nikdy podobný pocit nevyvolal a vědomí, že domov už není domovem, mi ulomilo další kus srdce. V životě by mě ani nenapadlo ho prodat, ale v tu chvíli jsem se cítila odstřižená a vydala jsem se opačným směrem. Musela jsem ještě dvakrát obejít dětský zábavní park, než jsem si troufla se domů vrátit. Zvláštní bylo, že jakmile jsem byla zase uvnitř, už jsem nikdy nechtěla odejít. Jsem prostě hrozně rozporuplná – ani se nedivím, že se o mě moje rodina tolik bojí.

Byl to náš dům, a teď je můj, ačkoli nemít v osmadvaceti na krku hypotéku mě nijak zvlášť netěší, pokud to znamená nemít ani Freddieho. Oběma nám tenkrát přišlo, že nás finanční poradce se životní pojistkou pěkně natáhl, protože představa, že by se jednomu z nás něco stalo dřív, než dům splatíme, nám připadala naprosto směšná. Byli jsme tak šťastní, až jsme měli pocit, že se nám nemůže nic stát. Vytrhnu se ze zamyšlení, když si uvědomím, že zase nemám daleko k pláči. Freddie se na mě tázavě zadívá. „Už je to v pohodě?“ zeptá se, vezme můj obličej do svých rukou a přejede mi palcem po lícní kosti.

Přikývnu, natočím hlavu a vtisknu mu polibek do dlaně, zatímco on mě políbí do vlasů. „Ty jsi moje holka,“ zašeptá. „Miluju tě.“

Ačkoli vím, že by to bylo nedůstojné, mám chuť pověsit se na něj a žadonit, ať mě znovu neopouští. Ale neudělám to. Jestli má tohle být moje poslední vzpomínka na nás dva, chci, aby mi zůstala vyrytá do srdce jenom z těch nejlepších důvodů. A tak vstanu, chytím ho za klopy saka a podívám se mu do nádherných, důvěrně známých modrých očí.

„Jsi láska mého života, Freddie,“ vymáčknu ze sebe slova, která jsou tak zřejmá a pravdivá.

Skloní se a políbí mě. „Miluju tě víc než Keiru Knightley,“ odpoví a lehce se zasměje. Je to taková naše hra.

„Páni, tolik?“ podivím se a vykulím oči, protože obvykle začínáme s méně oblíbenými osobnostmi a postupně stoupáme nahoru – v jeho případě ke Keiře, v tom mém k Ryanu Reynoldsovi.

„Tolik,“ přitaká, pošle mi vzdušnou pusu a vycouvá z pokoje.

Hrdlem mi stoupá panika, horká a hořká jako žluč, a musím zatnout prsty u nohou do podlahy, abych za ním nevyběhla. Naslouchám zvukům jeho kroků na schodech, pak se ozve klapnutí hlavních dveří a já se rozběhnu k oknu ložnice, abych viděla, jak napůl jde, napůl běží na roh ulice. Okno se mi podaří otevřít příliš pozdě, protože bojuju se starou západkou, přesto vykřiknu jeho jméno, ačkoli vím, že mě neuslyší. Proč jsem ho nechala odejít? Co když ho už nikdy neuvidím? Pevně stisknu okenní parapet, pohled přišpendlený na jeho záda. Téměř očekávám, že zmizí, ale nestane se tak. Jenom zahne za roh a ztratí se ve světě tam venku, odejde za svým klientem z nějakého kávového koncernu, za dívkou na čtvrtém nástupišti, na všechna ta místa, kde nemůžu být.

Bdění

Pátek 11. května

Když se probudím, obličej mám vlhký a ústa slepená něčím, co chutná jako krev. Popadnu telefon a při bližším prozkoumání zjistím, že jsem si slušně prokousla spodní ret. Vidím na něm otisky svých zubů a připadám si, jako by mi někdo píchal botox a netrefil se. Nevypadá to nejlíp – Freddieho by moje až nepřirozená podoba s nafouklou rybou fugu určitě pobavila.

Freddie. Zavřu oči. Hyperrealita mého snu, nebo co to vlastně bylo, mi vyráží dech. Můžu ho přirovnat snad jenom k situaci, kdy vejdete do obchodu s elektronikou a spatříte tu nejnovější, nejnablýskanější televizi, takovou, která stojí menší jmění. Barvy má jasnější, obraz ostřejší, zvuk čistší. Můj sen zářil barvami, jako když sledujete film v 3D kině. Ne, bylo to mnohem intenzivnější. Ten sen byl tak skutečný, že nemohl být nereálný. Freddie byl naživu, sprchoval se a potom se zpožděním běžel do práce. A zase udělal ten vtípek s Keirou Knightley.

Lámu si hlavu, jestli někde nevylovím vzpomínku, v níž by se mi před smrtí zmiňoval o zákazníkovi z kávového koncernu. Jsem si jistá, že žádná taková neexistuje. Jako by Freddie žil posledních padesát šest dní za závojem, dál řešil všední záležitosti a nic na světě ho netrápilo.

Opět mě přemůže touha pokusit se znovu usnout, jít a najít ho, vrátit se do života, kde Freddieho srdce stále bije. Jenomže v tamtom světě už je někde venku a okouzluje svět reklamy záblesky manžetových knoflíčků a zářivým úsměvem. Na někoho, komu se včera večer vůbec nechtělo jít spát, si teď připadám až moc neochotná vstát a vykročit do nového dne. Trvá mi snad čtvrt hodiny, než přesvědčím samu sebe, že opustit ložnici bych měla alespoň zkusit. Nakonec sama se sebou přistoupím na dohodu: jestli vstanu a nějak zvládnu pátek, jestli se osprchuju, najím, a možná dokonce na chvíli vyjdu z domu, můžu si vzít další prášek. Navečeřím se brzy a pak si zas lehnu do postele, kde se mi možná, ale jenom možná, podaří strávit večer se svojí láskou.

Bdění

Sobota 12. května

„Zdálo se mi oFreddiem,“ řeknu aspíš pro útěchu, než že bych potřebovala zahřát, obemknu rukama hrneček skávou. Elle se na mě podívá přes kuchyňský stůl apomalu přikývne.

„Taky se mi to sem tam stane,“ přitaká avmíchá si do kávy cukr. „Abych byla upřímná, víc by mě překvapilo, kdyby se ti oněm nezdálo.“

„Vážně?“ Ostře na ni pohlédnu, čímž ji přiměju podívat se mi do očí adobře mě poslouchat, protože tohle je důležité. „Mně se to ještě nestalo.“ Žaludek se mi stáhne zklamáním. To, co se mi děje, mi připadá příliš intimní, než aby šlo oněco tuctového.

Elle letmo mrkne na kuchyňské hodiny.

„Můžeme vyrazit?“

Jdeme kmámě na snídani, což děláme skoro každou sobotu předtím, než navštívím Freddieho hrob. Máma to nejspíš chápe jako způsob, jak mi ovíkendech vytvořit alespoň trochu řád. Elle nijak nekomentuje moje neučesané vlasy ani včerejší tričko. Freddieho tričko. Ity vlasy má na svědomí on. Miloval, když jsem je měla dlouhé, takže jsem si celé roky nechávala jenom zastřihnout konečky. Ne že bych je měla až po zadek, ale pozvolna se znich stalo moje poznávací znamení. Lydia, Freddieho přítelkyně, ta stěmi dlouhými blonďatými vlasy.

Být to minulý týden, asi bych na sebe jenom hodila svoji džínovou bundu, stáhla si vlasy do gumičky, smotala je do uzlu ahotovo– mohla bych vyrazit. Jenomže minulý týden není. Jestli mě poslední setkání sFreddiem něco naučila, pak to, že jsem naživu. Alidé, kteří jsou naživu, by měli být přinejmenším čistí. Dokonce iFreddie, jenž technicky vzato naživu není, se sprchuje.

„Dáš mi deset minut?“ zazubím se na Elle. „Myslím, že nastal čas, abych se trochu namalovala.“ Na kosmetickou taštičku jsem totiž od pohřbu nesáhla.

Zadívá se na mě se zvláštním výrazem ve tváři. Asi jsem ji překvapila.

„No, nechtěla jsem nic říkat, ale je fakt, že poslední dobou vypadáš, jak kdybys vylezla zpopelnice,“ prohlásí ve snaze odlehčit situaci.

Při jejím důvěrně známém popíchnutí se mi sevře žaludek, protože jsme si vždycky byly tak blízké jako, já nevím, prostě jako dvě blízké věci. Jako hrášky vlusku? No, to zrovna nebude to pravé přirovnání, protože si zase tak podobné nejsme. Ani výraz blízké jako sestry moc nesedí. Existují totiž sestry jako Julia zpráce ajejí starší sestra Marie, se kterou odmítá mít třeba jen společný genofond, protože to je příšerná nána. Apotom jsou sestry jako Alice aEllen, dvojčata, snimiž jsem chodila do školy akteré nosily stejné oblečení anavzájem za sebe doříkávaly věty, ale klidně by jedna druhou strčila pod autobus, kdyby jí to zaručilo, že se stane kapitánkou netballového týmu. Já aElle jsme… jsme Monica aRachel zPřátel. Jsme Carrie aMiranda ze Sexu ve městě. Vždycky jsme byly jedna pro druhou tou nejhlasitější roztleskávačkou, akdyž jsme hledaly rameno, na kterém bychom se mohly vyplakat, první volba pokaždé padla na to sestřino. Amně teprve nyní dochází, jak moc jsem se před ní uzavřela do sebe. Vím, že mi to ani na okamžik nezazlívala, ani mi nic nevyčítala, ale muselo to pro ni být těžké– ztratila Freddieho asvým způsobem ztratila imě. Vduchu si poznamenám, že až se budu cítit líp, řeknu jí, jak pro mě během temných dní byla jediným světlem, které jsem viděla na konci tunelu.

„Bude to jenom minutka,“ ujistím ji aodsunu svoji židli od stolu, až zaskřípe opodlahu, dřevo odřevo.

„Já si zatím udělám ještě něco kpití,“ podotkne.

Nechám Elle vkuchyni. Zvuk vody tekoucí zkohoutku asestřino rachocení ve skříňkách má na mě konejšivý účinek. Vždycky tu byla častou avítanou návštěvnicí. Ačkoli zdaleka ne tak častou jako Jonah– ten tady sFreddiem strávil skoro stejně času jako já. Obvykle sebou plácli na gauč akoukali na nějaký film, okterém nikdy nikdo neslyšel, nebo jedli pizzu zkrabice, protože ani jeden znich nebyl vkuchyni právě Jamie Oliver. Nikdy jsem otom sFreddiem pořádně nemluvila, ale někdy jsem měla pocit, že Jonaha štvalo, že se kvůli mně musel svého nejlepšího kamaráda vzdát. Tři totiž nikdy nejdou do páru.

„Dneska svámi není David?“

Máma otevře dveře apohlédne nám přes rameno. Občas mám pocit, že má Davida radši než nás. SFreddiem to bylo stejné. Líbilo se jí točit se kolem mužských takovým tím mateřským způsobem.

„Tentokrát si musíš vystačit snáma, promiň,“ odpoví Elle, ale ve skutečnosti ji to vůbec nemrzí.

Máma si teatrálně povzdychne. „Co se dá dělat. Jen jsem ho chtěla poprosit, aby mi vyměnil tepelnou pojistku ufénu. Zase se rozbila.“

Elle zachytí můj pohled za máminými zády ajá přesně vím, co si myslí. Jako kutil je David naprosto ztracený případ. Když potřebují navrtat poličku, vymalovat pokoj nebo opravdu vyměnit pojistku, je to čistě Ellina práce, ale máma si dál trvá na svém azuby nehty se drží staromódního názoru, že když je David jediný chlap vrodině, postará se ovšechny chlapské záležitosti. Tu pojistku by si klidně zvládla vyměnit sama. Vychovala nás sama aneumřely jsme– nářadí zná jako svoje boty. Nejspíš si myslí, že když mu bude svěřovat příležitostné manuální práce, posílí tak jeho mužskou hrdost. Ale David se na nás jen pokaždé obrátí spanikou vočích apohledem nás žádá opomoc. Nedokáže ani vylézt na rozkládací schůdky, aniž by se utoho celý nezpotil strachy. Před pár týdny jsem musela mámu na chvíli zabavit vkuchyni, zatímco držel Elle žebřík, aby vyčistila okapové žlaby. Je to taková naše malá hra. Freddie byl od přírody muž činu avjeho nepřítomnosti byl David proti své vůli povýšen na rodinného opraváře.

„Udělám omeletu se sýrem acibulí,“ oznámí nám máma, zatímco ji následujeme chodbou dovnitř. „Chci vyzkoušet novou pánvičku.“ Zakrouží před námi zářivě růžovou pánví.

„To máš zase zteleshoppingu?“ zeptá se Elle apohodí svoji kabelku na stůl.

Máma pokrčí rameny. „Náhodou ji zrovna měli vakci. Víte, že si většinou nic ztelevize nekupuju, ale Kathrin Magyar zní byla úplně pryč aumojí staré pánvičky zrovna upadla rukojeť, tak jsem si říkala, že to musí být snad osud.“

Potlačím úsměv aElle se radši zadívá stranou. Obě víme, že máminy kuchyňské skříňky přetékají nepotřebnými krámy, které jí od základů změní život. Tedy alespoň podle přesvědčivé, okouzlující televizní moderátorky Kathrin Magyar.

„Mám nakrájet cibuli?“ zeptám se.

Máma zavrtí hlavou. „Už je to hotové. Jsou vminikráječi.“

Přikývnu ateprve teď si všimnu zmiňovaného předmětu na lince. Ani se neptám, jestli je taky zteleshoppingu, protože samozřejmě je. Stejně jako elektrické struhadlo na sýr, které použila na čedar.

Radši uvařím kávu, naštěstí bez pomoci nějakého zbytečného udělátka.

„Vyzkoušelas ty prášky?“ zajímá se máma, zatímco rozklepává vejce do mísy.

Přikývnu. Při zmínce oFreddiem nedokážu popadnout dech.

Máma se prohrabuje džbánkem skuchyňským náčiním, dokud nenajde metlu. „A?“

„Fungujou.“ Pokrčím rameny. „Spala jsem celou noc.“

„Vposteli?“

Povzdychnu si aElle po mně nenápadně střelí drobným úsměvem. „Jo, vposteli.“

Mámě se úlevou vyhladí vrásky na čele. „To je dobře. Takže ne abys zase spala na gauči, jasný? Nesvědčí ti to,“ dodá při šlehání vajec.

„Dobře, slibuju.“

Elle prostře stůl pro tři. Naše rodina se kdysi rozrostla na pět členů, teď se počet snížil na čtyři, ale její základ jsme vždycky tvořily tři: máma, Elle ajá. Tátu skoro neznáme. Odešel od nás pět dní před mými prvními narozeninami amáma mu nikdy úplně neodpustila. Elle byla živé tříleté dítě, já jsem byla pěkné číslo aon usoudil, že žít se třemi ženskými pro něj není to pravé ořechové, aradši odjel do Cornwallu, kde se začal věnovat surfování. To je celý on. Jednou za pár let pošle zprávu, kde se právě nachází, akdyž jsme ještě chodily do školy, jednou nebo dvakrát se dokonce neohlášeně zjevil unás doma. Není to špatný člověk, jenom přelétavý. Je fajn ho čas od času vidět, ale ve svém životě jsem ho vlastně nikdy doopravdy nepotřebovala.

„Uvažuju, že bych si koupila do kuchyně nový stůl,“ prohlásí máma, když před nás postaví talíře aposadí se na svoje místo.

Elle ajá se na ni upřeně zadíváme. „Ať tě ani nenapadne,“ řeknu.

„Ani náhodou,“ dodá Elle.

Máma obrátí oči vsloup. Očividně čekala, že se nám její nápad nebude líbit. „Děvčata, tenhle už se rozpadá.“

Kolem toho otlučeného, odřeného dřevěného stolu sedáváme celý život, každá vždycky přesně na tom samém místě. Snídaly jsme uněj, když jsme chodily do školy, ovíkendu jsme si uněj dopřávaly oblíbenou slaninu asendviče sčervenou řepou abyl svědkem rodinných hádek. Když se to vezme kolem akolem, máma má ráda zaběhnuté pořádky– její domov se za ta léta moc nezměnil aElle ijá jsme už tak nějak počítaly stím, že zůstane víceméně stejný. Když nad tím tak přemýšlím, totéž by se dalo říct iomámě samotné– nosí stejné, popelavě blonďaté mikádo, snad co si pamatuju. Obě dvě jsme po ní sElle zdědily srdcovitý obličej, akdyž se smějeme, všem třem se nám objeví ve tvářích dolíčky, jako kdyby nám do nich někdo zavrtal prsty. Ona je naše záchranná síť atenhle dům naše svatyně.

„Na tomhle stole jsme psaly domácí úkoly.“ Elle položí na desku ochranářsky ruku.

„Každý Vánoce jsme uněj jedly sváteční večeři,“ dodám já.

„Ale vždyť je celý počmáraný,“ nedá se máma.

„To jo,“ souhlasí Elle. „Napsala jsem na něj naše jména, když mi bylo pět.“

Nedlouho poté, co se naučila písmena, vyryla jméno každé znás hluboko do dřeva modrou propiskou.

Tenkrát byla na svůj výtvor strašně hrdá anemohla se dočkat, až mámě ukáže, co udělala. Ta velká dětská písmena jsou stále tady, pod naším prostíráním. Gwen. Elle. Lydia. Aza každým jménem malý vychrtlý ptáček.

„Chtěla by sis ho vzít ksobě domů?“ zeptá se máma apodívá se na Elle, která má dům jako ze škatulky. Všechny věci ksobě ladí nebo se navzájem doplňují ajakékoli rýhy či škrábance byste hledali marně.

„Patří sem,“ řekne Elle pevným hlasem.

Máma pohlédne na mě. „Aco ty, Lydie?“

„Víš, že ke mně se nevejde,“ odpovím. „Ale nech si ho, prosím tě. Patří do rodiny.“

Váhavě si povzdychne. Ví, že je to pravda. Myslím si, že ve skutečnosti oněj taky nechce přijít. „Možná.“

„Ta omeleta je výborná,“ poznamená Elle.

Najednou mě něco napadne. „Neposlala ti náhodou Kathrin Magyar nový jídelní stůl?“

Máma se natáhne pro kávu apoplácá desku stolu jako starého přítele. „Zruším objednávku.“

Kathrin Magyar je možná dobrá, ale proti holkám Birdovým nemá nejmenší šanci.

Podívám se na Freddieho hrob, na kytici růží zabalených vcelofánu ležící upaty náhrobku. Vedle urousaného aranžmá zkopretin apolních květin, které jsem sem sama položila minulý týden, působí poněkud křiklavě. Musel se tady zastavit někdo jiný. Nějaký kolega nebo možná Maggie, Freddieho máma, ačkoli ta sem moc často nechodí, protože ji to příliš rozrušuje. Byl to její milovaný jedináček– tak milovaný, že jí činilo potíže mě do svého hnízda přijmout. Ne snad, že by se ke mně chovala špatně, ale ve skrytu duše jí dělalo radost, když mohla mít syna jenom pro sebe. Od Freddieho smrti jsme se spolu několikrát setkaly, ale nejsem si jistá, jestli nám to jedné či druhé nějak prospělo. Její ztráta je úplně jiného druhu, taková, jakou já nemůžu chápat.

Skutečnost, že já sama nad jeho hrobem neslzím, mě překvapila. Jsem ráda, že mám nějaké místo, kam si sním můžu jít promluvit. Očima zalétnu zpátky krůžím arozbalím papír sčerstvými květinami, které jsem vyzvedla vkvětinářství cestou sem. Hvozdíky, frézie anějaké zajímavé stříbřitě zelené větvičky slístky. Nikdy nic tak fádního jako růže. Ty se dávají na svatého Valentýna, na masový svátek romantiky, pro milence bez představivosti. Přihoďte medvídka, aje to, máte hotovo. Naše láska však byla na hony vzdálená frázím napsaným vpřáních zobchodu isrdcím nafouklým heliem. Byla velká aopravdová, ajá se teď cítím, jako by mě zbylo jenom půl, jako by spisovatel otočil tužku vzhůru nohama, obrátil na druhou stranu apůlku mě vygumoval.

„Kdopak za tebou přišel na návštěvu, Freddie?“ zeptám se, uvelebím se na zadek do trávy atašku si položím knohám. Mít vkufru auta neustále kabelu se všemi věcmi na hřbitov je příšerně depresivní, nemyslíte? Prázdnou lahev na vodu, kterou naplním ukohoutku, nůžky, abych mohla sestřihnout květiny, čisticí ubrousky apodobné věci.

Když jsem sem začala chodit, zkoušela jsem si vduchu připravovat, co mu řeknu. Nefungovalo to. Atak tady teď jen tiše sedím, zavřu oči apředstavuju si, že jsem někde úplně jinde. Už jsem pro nás vyčarovala všechna možná místa. Ležela jsem doma na gauči, snohama položenýma Freddiemu vklíně. Seděla jsem za ním na opalovacím lehátku uodporného hotelu vTurecku, kam jsme na špatné doporučení cestovní kanceláře vyrazili na zájezd akde jsme přežili hlavně díky neomezenému množství panáků rakije zdarma. Také jsme byli vSheilině malé kavárně se zamlženými okny, hned za rohem od našeho domu, kam jsme chodili na pořádnou anglickou snídani, která nás dokázala dostat zkocoviny po noci strávené venku. Já jsem si kní pokaždé dávala ještě sendvič zčervené řepy, kupované speciálně pro moji pravidelnou objednávku. Netrvá mi déle než pár vteřin se rozhodnout, kam půjdeme dneska. Ocitneme se vbezpečí naší velké vyhřáté postele, ležíme na polštářích obličeji ksobě, speřinou přitaženou až pod bradu.

„Ahoj,“ pozdravím ho, zatímco se mi pomalu zavírají oči. Maličko se pousměju. „To jsem zase já.“

Díky tomu, co se stalo včera vnoci, se už nesnažím soustředit na Freddieho tvář, jak to někdy dělávám. Proplete svoje teplé, silné prsty smými mezi našimi těly ajá vduchu vidím, jak se usměje ařekne: „Ty už jsi zpátky? Nemohla ses dočkat, co?“

Mírně zafuním. „Nedokážu ani vypovědět, jak ráda tě zase vidím,“ odpovím hlasem stěží hlasitějším než šepot. „Tolik jsi mi chyběl.“

Natáhne se apohladí mě hřbetem prstů po tváři. „Taky jsi mi chyběla,“ řekne apak několik minut vůbec nemluvíme. Jenom se na něj dívám aon se dívá na mě pomalým, přemýšlivým způsobem, na který bychom si nikdy nenašli čas, kdyby byl ještě tady. „Tak povídej, co je utebe nového?“ zeptá se po chvíli aomotá si pramen mých vlasů okolo prstu.

„Vlastně nic moc,“ odtuším anepřeháním, vzhledem ktomu, že poslední dny sotva vycházím zdomu. „Ráno jsem byla sElle umámy na snídani. Měly jsme omeletu se sýrem acibulí, protože máma chtěla vyzkoušet novou pánvičku, co si koupila přes teleshopping.“ Odmlčím se apo chvíli pokračuju. „Tetička June astrýc Bob začali slukostřelbou,“ dodám. Freddiemu připadaly jejich neustále se měnící koníčky vždycky zábavné. Zdálo se, že si propracovávali cestu prospektem skurzy pro dospělé bez ohledu na svoje vrozené dovednosti, ale zato vždycky sdobrou náladou. Jsou to fajn lidi aod Freddieho smrti je tetička June mámě obrovskou oporou. Podezřívám ji, že to dělá proto, aby máma mohla být pro změnu oporou mně. Tetičku June zbožňuju. Zvláštním způsobem se mámě podobá. Mají stejný nakažlivý smích, jehož zvuk zaručí, že se všichni kolem rozesmějí také.

„Tuhle večer se umě zastavily Dawn aJulia zpráce apřinesly mi přání knarozeninám ahroznové víno. Hroznové víno! Jako kdybych byla nemocná nebo co.“ Slyším ve svém hlase pohrdání azastydím se. „Ale bylo od nich hezký, že přišly. Jenom teď nejsem zrovna ta nejlepší společnice.“ Ztichnu, načež se tlumeně zasměju. „Vždyť já to zatracený víno stejně nerada.“

Nechám zavřené oči avpaměti lovím po dalších novinkách, okteré bych se sním mohla podělit. „Elle si sehnala novou práci,“ oznámím mu, když si vzpomenu na momentálně největší událost vsestřině životě. „Bude mít na starost organizaci akcí vtom novém luxusním hotelu ve městě, takže bude mít spoustu dortíků zdarma. Nebo si to aspoň myslí.“

Co jiného mu můžu vyprávět? Vmém každodenním životě se toho zase tolik nezměnilo. Nejspíš by ocenil novinky ze sportu, ragby nebo fotbalu, ale vtom jsem marná.

„Doktor mi před pár dny napsal nějaké nové prášky,“ řeknu poněkud rozpačitě, protože Freddie léky zásadně nebere. „Jenom něco na spaní. Máma si to vydupala, víš, jaká je.“ Vím, že potřebovat pomoc není žádná ostuda, ale chci, aby na mě byl hrdý, jak se stím dokážu vypořádat. Vduchu si představuju, jak se mě ptá, jestli mi ty tabletky pomohly, ajá se na něj váhavě usměju. „Myslela jsem si, že nepomůžou. Vůbec jsem nespala vnaší posteli, až tuhle vnoci.“

„Ajaké to bylo?“ zeptá se.

„Neuvědomila jsem si, že jsi pořád tam,“ vydechnu asrdce se mi rozbuší rychleji. „Tolik jsem se bála jít spát, nedošlo mi, že tam na mě čekáš.“ Pousměju se, radostí bez sebe.

„Dneska se cítím jinak, Freddie,“ řeknu potichu, ačkoli vím, že kolem není nikdo, kdo by mě mohl slyšet. „Každý den od té nehody jsem měla pocit, jako bych tápala všedivý mlze, ale dneska vidím paprsek světla. Je to jako… já nevím…“ Pokrčím rameny apřemýšlím, jak mu to vysvětlit. „Jako když na mě někde vdálce blikáš baterkou nějakou složitou šifru ajá se ze všech sil snažím postupovat podle instrukcí, abych tě našla. Co děláme právě teď tam, kde jsi?“ Podívám se na hodinky. „Je poledne. Sobota. Tak to se určitě chystáš na fotbal sJonahem.“

„Nebuď kněmu tak tvrdá,“ nabádá mě Freddie.

„Byl to můj nejlepší přítel,“ připomene mi. „Ataky tvůj nejstarší kamarád, pamatuješ?“

Dobře.

Nacvakám rychle dřív, než stačím odmítnout.